Bakcsi György

EN PASSANT FELÜGYELŐ VISSZATÉR

Beszélgetés sakkfeladványokról

Alapkiadás: En Passant felügyelő visszatér
SPORT • Budapest • 1985
ISBN 963 253 427 1
© Bakcsi György, 1984

Elektronikus kiadás: En Passant felügyelő visszatér
© Bakcsi György, 2011
ISBN:
A diagramokat készítette: Bakcsi Györgyné
A fedéltervet készítette: Zsoldos Vera

Ez a kiadás az alapkiadás első 206 oldalát és a Megfejtések vonatkozó részét tartalmazza, valamint egy új történetet:
„Nagy Sándor Gaugamélánál”.

A szerkesztést G készítette

A kötet a Kindle-varázs kiadásában jelenik meg,

további PRC könyvek a Kindle Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat,

azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2011

Visszajelzések az epfv33@gmail.com címre küldhetők.

Tartalom

MINDENKINEK (Benedek Attila)

ELŐJÁTÉK

EN PASSANT FELÜGYELŐ KALANDJAI

A felügyelő álmatlan éjszkája

A titokzatos üzenet

Revolver a sakktáblán

A széf kombinációja

En Passant felügyelő tévedése

A New York-i rém

A Rableau család pusztulása

Keresik a kémet

Az áruló betűk

Hová tűntek a gyémántok?

A tolvajkirály lebukása

A MacGebedek végzete

Az Európa Kupa viharos döntője

A milliomoslány elrablása

Kilenc kicsi néger

Az árulkodó sakktábla

A francia kapcsolat

Az ismeretlen gázolók

Harc a Vörös Brigádokkal

Rosa Staccato szökése

Hová lett a pártkassza?

Melyiket vágjam?

SERLOCK HOLMES KALANDJAI

A bujkáló rém

Az évszázad bűnténye

Segítség, befalaztak!

Az etruszk szarkofág titka

Az arzénes feladvány

A Mato Grosso titka

A kotta kincse

Lord Rockfort rejtélyes eltűnése

Így maradtunk le a Titanicról

Holmes és a világháború

Sherlock Holmes nagy szerelme

EGY KIS TÖRTÉNELEM

Nagy Sándor Gaugamélánál

Krőzus tönkremegy

Horatiusok és Curiatiusok

Mucius Scaevola

Ki árulta el Caligulát?

„E jelben győzni fogsz!”

Az áthoszi nőtilalom

Szvatopluk és a fehér ló

Canossa-járás

A királynőt megölni nem kell

Szultán a vasketrecben

A török áfium

A bosworth-i csata

Kolumbus feladványa

A Borgiák végnapjai

Rettenetes Iván és a sakk

VIII. Henrik magánélete

Így veszett el Szilézia

Miből lesz a palotaforradalom?

Ezért adták fel Moszkvát

Így fedezték fel a Neptunust

Nagy csaták emlékére

EGY KIS IRODALOM

Tantalosz kínjai

Amibe Hamlet belebolondult

Matt kapitány gyermekei

Így lett dr. Jekyllből Mr. Hyde

Ami a Pendragon-legendából kimaradt

Faljáró sakkfigurák

Epilógus Dürrenmatthoz

Az ember tragédiájából

Az android leleplezése

LÁBJEGYZETEK

MEGFEJTÉSEK

M I N D E N K I N E K

Kinek szólnak a könyvek?

Mindenkinek, aki ismeri a kommunikációs szimbólumokat, a jelcsoportok értelmét és ért a dekódoláshoz; magyarul: aki ismeri a betűket, a nyelvet, a szóalkotás és mondatfűzés szabályait és fel tudja fogni az írásban rejlő gondolatokat.

Kinek szól ez a könyv?

Mindenkinek, aki a fentiek mellett a sakkozás ábécéjével és a sakkfeladványok alapelveivel is tisztában van.

Azoknak, akik a könyv előzményeit – En Passant felügyelő kalandjai, illetve En Passant felügyelő újabb kalandjai – ismerik, nem szükséges további magyarázat. Újra találkozhatnak régi ismerőseikkel, derülhetnek újabb kalandjaikon, gyönyörködhetnek művészeti kiállítások remek darabjaiban.

Az új olvasóknak tájékoztatásul el kell mondanunk, hogy e könyv műfaját nehéz meghatározni: nem krimi, nem kalandregény, nem történelmi görbe tükör, nem irodalmi persziflázs és nem sakkfeladványkönyv, hanem mindez együtt és egyszerre. Bakcsi György irodalomtörténész és nemzetközi sakkszerző nagymester, az En Passant könyvek szerzője érdekes történeteket mesél el, rejtélyes eseteket váratlan fordulatokkal, amelyekben egy-egy sakkfeladvány vezet el a megoldáshoz. Élvezetes stílusban, ötletes nyelvi leleményekkel szolgálja az olvasók szórakoztatását, miközben szinte észrevétlenül (a könyv „komoly” részében pedig már tudatosan) tanít is; így lehetünk a sakkfeladványok ismerői, értői, rajongói.

En Passant felügyelő visszatér, hogy újabb kalandokkal hálálja meg azok ragaszkodását, akik általa jutottak a sakkfeladványok bűvkörébe és hogy újabb híveket szerezzen a sakkfeladvány-költészetnek.

Kinek szól tehát ez a könyv?

Mindenkinek.

Benedek Attila

ELŐJÁTÉK

A sakk-klub a szokásos képet mutatta. Az egyik asztalnál nagy viták közepette elemezték a klub ifjú tehetségének elvesztett játszmáját; kissé távolabb snelleztek; az egyik táblánál pedig a feladványszerzők szövögették terveiket a sötét király ellen. Bicska Rudi volt köztük a fővezér: fáradhatatlanul magyarázta a különleges állások szépségeit. Nem is lett volna semmi baj, ha Rozsda Rezsőt, a gyorsjáték matadorát ki nem verik a „buliból”, és emiatt nem szorul tízperces pihenőre. Odasétált a „feladványos” asztalhoz, hallgatta egy-két percig Bicska magyarázatait, de aztán ráförmedt:

– Kár ezekért a fiatal gyerekekért… Telebeszéled a fejüket mindenféle badarsággal: reciprok hasogatás, huszárkerék, távlépő önmatt… A vége aztán az, hogy játék közben is egyre csak azt keresik, hogyan tudnák önmagukat bemattolni!

– Persze, azért nem baj – mondta szelíden Bicska –, ha ismerik a ritkább mattképeket, és rájuk is tudnak játszani. Ha jól hallottam, te most azért estél le, mert vezérelőnnyel sem tudtál idejében mattot adni…

– Az más! – mondta még mérgesebben Rozsda. – De nálatok lehetetlen állások jönnek létre: ki látott olyat, hogy a sötét király egyedül harcoljon az egész világos haderő ellen, vagy hogy a sötét király a tábla alsó szélén van, a világos meg a8-on…

– Ez bizony már nemegyszer előfordult gyakorlati játszmában is. Gondolj például arra, amikor a végjátékban megindul a gyalogvadászat: gyakran nem tudni, merre megy világos és merre sötét… De azt azért valóban elismerem, hogy a feladványok felállítása lényegesen eltér a gyakorlati játszmáétól… Viszont nem is az a célunk, hogy a megnyitáselméletet vagy a középjátékot gyarapítsuk.

– Akkor meg minek vagytok? Nem mondom, egy-két végjátékra szükség van, hiszen jó tudni bizonyos alapvető szituációkat. De már ezek között is akad újabban jó néhány, amelynek a felállítása csaknem valószínűtlen. Teljes dekadencia, ez ma a feladványszerzés. Tündérsakk, szabadmattok, önmattok…

– Nos – nevetett Bicska –, erről eszembe jut, amikor dekadensnek minősítették Adyt, József Attilát, a szimbolistákat és expresszionistákat, Picassót és Kandinskyt, Bartókot és Schönberget.

– Ez megint más! – kiáltotta Rozsda, aki most már olyan mérges volt, hogy bár megürült egy hely a snellezőknél, nem ment vissza játszani. – Hogyan meritek ti magatokat ezekkel a nagy művészekkel összehasonlítani?

– Nos, abban talán valóban igazad van, hogy a mi alkotásaink nem terjednek és nem is terjedhetnek el olyan széles körben, mint a nagy íróké, zenészeké, képzőművészeké. Ráadásul nekünk is megvannak a magunk dilettánsai, akik másodrendű produkciókkal árasztják el a lapokat, és csupán olcsó sportbeli sikerekre törekednek. Ám legjobbjaink, mestereink munkássága művészet a javából!

– Megpukkadok! – dühöngött Rozsda. – Még hogy ti művészek vagytok?

– A sakkfeladvány szó félrevezető. Egyre inkább terjed a „sakk-kompozíció” elnevezés, amely sokkal jobban fejezi ki a lényeget, hiszen a mi feladatunk nem elsősorban az, hogy nehéz megfejtésű rébuszt csináljunk, hanem hogy kivételes adottságú állást komponáljunk.

– Szóval, amit csináltok, az még rejtvénynek sem jó. – Még arról az egyetlen hivatásotokról is lemondtok, amiért egyáltalán el lehetne fogadni a feladványokat: hogy egy kicsit törje az ember a fejét.

– Ezt nem mondtam. A feladványnak továbbra is nagy erénye, ha nehezen megfejthető, ha kulcslépése frappáns. Ám ez önmagában véve távolról sem elegendő. A nagy feladvány, a valóban művészi alkotás alapja a szárnyaló gondolat, amely valamilyen, eddig soha nem látott összefüggésre, a bábok új tulajdonságaira hívja fel a figyelmet és gazdagítja páratlan szépségű játékunkat! Ha ezt a gondolatot mesteri technikával valósítja meg a szerző, akkor megszületik a művészi alkotás. És bár feladványt csinálni egymagában sem könnyű, hiszen jól kell ismerni hozzá magát a sakkot és „érezni” kell a bábokat, maradandó, világot bejáró nagy kompozíciót csak a sakkjáték művészei képesek alkotni.

– Alkotás, alkotni! De könnyen dobálóztok ezzel a szóval! Igaz, elég rég volt, de mintha azt tanultam volna a középiskolában, hogy a művészi alkotásnak az életet kell visszatükröznie. Ugyan mit tükröz vissza az életből a sakkfeladvány?

Rozsda felkacagott, úgy érezte, most végképp legyőzte ellenfelét. A hangos vitára egyébként félbeszakadt a snellezés, és a sakkozók köréjük gyűltek, hogy figyeljék a szócsatát.

– A kérdés jogos és helyes, csak éppen arról van szó, hogy a tükröződési folyamatot nem szabad leegyszerűsíteni.

Bicska megtörölte a homlokát és folytatta:

– Hiszen ebben az esetben például a nem programra épülő zeneműveknél is bajba kerülnénk, mert azt valóban nem lehet filmre venni vagy képen ábrázolni, hogy mit kíván „konkrétan” mondani egy vonósnégyes, szonáta vagy szimfónia. Maga a sakk is elvontan tükrözi vissza az életet, amelyből vétetett, hiszen közismert, hogy a sakkbábok elsődleges formájukban a „sah” hadseregét voltak hivatottak ábrázolni, és a sakkfeladvány csak tovább növeli ezt az absztrakciót, mert éppen a sakk – ami pedig maga is játék – mélyebb törvényszerűségeit, a benne rejlő szépséget kívánja bemutatni…

– Nekem ugyan papolhatsz! – mondta vitapartnere. – Hiszen mindenki tudja, hogy maguk a feladványszerzők is a félresikerült sakkozók közül kerülnek ki!

– Nem tudom – mosolygott Bicska –, hogy például Adolf Anderssen, akit az első világbajnoknak szoktak tekinteni, félresikerült sakkozó volt-e, de tény, hogy jó néhány remek feladványt készített. De megemlíthetem Aljechin, Botvinnik, Keresz vagy Benkő Pál nevét is. Azt a bizonyos reciprok hasogatást, amelyet olyan undorral emlegettél, Flórián Tibor nemzetközi mester, a Sakkszövetség jelenlegi főtitkára dolgozta ki első ízben egy ma már klasszikusnak számító feladványban. Sokan tudják azt is, hogy a transzformátor egyik feltalálója, Bláthy Ottó Titusz kiemelkedő feladványszerzőink közé tartozott, tehát az alkotó emberektől egyáltalán nem idegen a sakkszerzés. És jegyezd meg azt is – mondta Bicska egyre jobban belemelegedve –, hogy egy ország sakk-kultúrájának és feladványszerzésének színvonala között egyenes összefüggés van. Nem véletlen, hogy a szovjet, a jugoszláv vagy a magyar szerzők munkásságát az egész világon elismerik, vagy hogy Hollandia a harmincas években, Euwe világbajnokságával egyidőben egész sor világhírű feladványszerzőt is felvonultatott…

– Márpedig a ti „kompozíciótok” engem nem érdekel – mondta Rozsda. – Tudod, Bicska, én csak akkor vagyok hajlandó megnézni egy feladványt, ha közben detektívregényt olvashatok…

A körülállók nevettek. Bicska érezte, hogy végül mégis alulmarad ebben a vitában, amely egyébként nem első ízben hangzott el a sakk-klubban. Nagyot fohászkodott tehát és azt mondta:

– Ha másképp nem megy, megkaphatod a krimidet is…

– Micsoda? – hökkent meg Rozsda. – Feladvány és krimi? Hogyan jön ez össze?

– Úgy, hogy olyan feladványokat fogok neked mutatni, amelyek hozzásegítenek egy-egy titokzatos történet megoldásához. A rejtély kulcsa mindig egy feladvány.

– Nem bánom, de aztán jók legyenek azok a történetek! Én nagyon válogatós vagyok. Szeretem Agatha Christie-t, Gardnert meg a többieket. Ezeknek egyébként mindig van egy központi hősük. Hercule Poirot, Miss Marple, Perry Mason… Neked is van ilyen?

– Még nincs – sóhajtott Bicska –, de rögtön lesz. Mivel sakkozásról van szó, legyen az én hősöm En Passant felügyelő…

– Nekem nem felügyelő kell – mondta Rozsda. – Úgy szeretem, ha a hivatásos nyomozók szamarak.

– Nem baj, ez az En Passant sem ette kanállal a bölcsességet. Lesz egyébként egy segédje is, Pièce Touchée…

– Piesztusé – nem rossz! És ő lesz az okos?

– Még ő sem – felelte Bicska. – Csakhogy neki lesz egy nyolcéves kisfia, akinek meglesz az az előnye a felnőttekkel szemben, hogy ismeri és szereti a sakkfeladványokat. Ő fejt meg mindent…

– Ez célzás akar lenni?! – komorult el Rozsda. – Na jó, nem bánom, de előre megmondom, hogy ha az első történet nem tetszik, engem többé nem beszélsz rá a ti „kompozícióitok” nézegetésére. Mi az első történet címe?

– A felügyelő álmatlan éjszakája…

EN PASSANT FELÜGYELŐ KALANDJAI

A felügyelő álmatlan éjszakája

En Passant felügyelő élete nagy fogására készült. Behívta magához beosztottját, Pièce Touchée-t, és miközben elégedetten hátradőlt karosszékében, megkérdezte:

– Tudod te, fiam, milyen nap van ma?

– Hogyne tudnám: napsütés, kánikula, helyenként hófúvás.

– Hülye vagy fiam, de ma ez sem baj. Perceken belül ide érkezik hozzám Pardeuse, a rendőrség legjobb alvilági besúgója, és hozza a megoldást. Városunkban egymást követik a jól szervezett gyilkosságok, ékszerlopással fűszerezve.

– Tudom – kottyantotta el magát Pièce Touchée –, már fél éve mindenki rajtunk röhög…

– Segédfelügyelő, jobb, ha befogja a száját! – dörrent rá En Passant. – Szóval: ma mindent megtudok, és hamarosan lesz egy-két kérdésem a banda fejéhez…

Belépett Pardeuse, de alig mert szólni:

– Felügyelő úr, én olyan becsületes besúgó vagyok… De ez egy teljesen zárt banda, mindig nyolc tagja van. Még a magamfajta tisztességes betörőt sem veszik be…

– Megtudtál valamit vagy sem?

– Megállapítottam – folytatta Pardeuse – a banda nyolc tagjának a nevét: Philippe, Emmanuel, Jean-Paul, Napóleon, ez a négy férfi, és Nathalie, Delphine, Marianne, Juliette a négy nő.

– De a banda feje? Ki a szervező? Ha őt nem tudom elfogni, mit sem érek a kisebb halakkal.

– Én kérdeztem, ki a főnök, de senki sem tudta megmondani… Állítólag még a banda tagjai sem ismerik, mert írásban kapják az utasításokat. Azt is homály fedi, hogy férfi-e vagy nő. Csak Bertrand, a kéjgyilkos mondott valami olyasmit, hogy a főnök szeret sakkozni…

– Meg vagyok áldva ezekkel az idiótákkal! – sóhajtott En Passant. – Most még csak az hiányzik, hogy azt mondd: snóblizni viszont nem szeret…

– Felügyelő úr, alázatosan jelentem – mondta egy szuszra Pièce Touchée –, nekem feltűnt valami. Felírtam a banda nyolc tagjának a nevét: valamennyi nyolc betűből áll. Nyolcszor nyolc az hatvannégy. Én nem tudok sakkozni, de ennyi kockából áll a sakktábla is…

– Ugyan, mit érünk ezzel? – legyintett a felügyelő. – Pardeuse, van még valami?

– Munkám során találtam egy fémlapocskát, bár nem hiszem, hogy sokra mennénk vele. Ez a banda tagjainak az ismertetőjele. Lemásoltam mindkét oldalát, de számomra értelmetlen abrakadabra.

– Mi van ide írva? Olvassa, Pièce Touchée!

– Így jönnek a betűk: Ó, ne tanulj, hapsi, nagy szamarunktól…

– Miféle nagy szamártól? Ki a szamár?

– Felügyelő úr, nem kellene…

– Olvassa!

– En Passant az apja minden lusta hekusnak…

– Megálljatok csak, gazemberek! – csikorgatta a fogát a felügyelő. – És miféle sakkállás ez? Annyit még én is tudok, hogy a sakk-készletben csak egy világos király, egy sötét király, egy világos vezér van.

– Felügyelő úr – rebegte Pardeuse –, Bertrand azt mondta, hogy a hiú bandavezér állítólag ebbe a sakkállásba rejtette a nevét, de még senki sem tudta megfejteni.

– Ide figyeljen, segédfelügyelő! – dörögte En Passant. – Holnapig megfejti nekem ezt a rejtvényt, vagy pedig kirúgom. Emlékszik még, amikor a lyoni szörnyet összetévesztette egy hetvenéves nagymamával?

– Igen, emlékszem – mondta a szomorú rendőrtiszt, és elvonult.

Otthon megpróbálkozott az egyetlen megoldással, ami az eszébe jutott: megnézte, hátha csak az egyik bandatag neve helyezhető el a csúfondáros szövegben. Kijött azonban mind a nyolc, még a Philippe három P betűje is hiánytalanul benne volt a szövegben. Elkezdte fogalmazni a lemondását, amikor odalépett hozzá nyolcéves kisfia:

– Édesapa, mi ez?

– Takarodj innen, úgysem érted!

– Az biztos, hogy nem értem, de annyit látok, hogy a sakktáblán feladványok vannak, méghozzá mindegyik oszlopban egy…

– Micsoda?! Te drága gyerek! De ugyan mi közük van ezeknek a feladványoknak a szöveghez…

– Azt nem tudom, de ha érdekel, a megfejtéseket megmutathatom. Mindegyik oszlopon egy-egy háromlépéses feladvány található (világos indul és három lépésben mattot ad), tehát külön kell felállítani a sakk-figurákat. Ez például az állás az a-vonalon:

A feladvány megoldása egészen könnyű: 1. Vc8† Fb8 2. Vc6† Ka7 3. Va6 matt.

– Hm – mondta Pièce Touchée. – Mutasd a második állást.

– Ez a b-oszlop:

– Most 1. Vg7-et kell húzni, erre jön 1. – Ka7 2. Vc7 Ka6 3. b8H matt.

– Értem – mondta Pièce Touchée. – Hová is lépnek ezek a figurák az első lépésben?

A kisfiú megmutatta a c8 és a g7 mezőt. Apja megnézte a fémlapocskát: ezeken a kockákon E és N betű állt. Pièce Touchée már sejtett valamit…

Az ágyból ugratta ki a főnökét ezen az éjszakán:

– Megvan a megfejtés! Csak azt kell tudni, hogy melyik mezőre kell lépni az első lépésben, és azután helyes sorrendbe kell rakni az ezeken a kockákon található betűket! Az a-oszlop megfejtése 1. Vc8† Fb8 2. Vc6† Ka7 3. Va6 matt, és c8-on E betű áll. A b-oszlop megfejtése 1. Vg7 Ka7 2. Vc7 Ka6 3. b8H matt, és g7-en N betű áll. A c-oszlop megfejtése 1. c3 Kb5 2. Ba8 Kc5 3. Ba5 matt, (vagy 1. – Kd5 2. Be8 Kc5 3. Be5 matt) és c3-on P betű áll. A d-oszlop megfejtése 1. Kxd2 d3 2. Vd5 Kc7 (e7) 3. d8V matt, és d2-n L betű található. Az e-oszlop megfejtése 1. Ve6 Kd8 2. Vc6 e5 3. Fg5 matt, (vagy 1. – Kf8 2. Vg6 e5 3. Fc5 matt) és e6-on A betű van. Az f-oszlop megfejtése 1. Ve8 király tetszés szerint 2. f8V és a matt a következő lépésben; e8-on ismét A betű van; a g-oszlop megfejtése 1. Fd3 Kh1 2. Fe4 és 3. Vxg2 matt, d3-on J betű van; végül a h-oszlop megfejtése 1. Bg8 Kxh5 2. h8V matt, vagy 1. – Kxh7 2. Hf6† Kh6 3. Bg6 vagy Hf5 matt; g8-on U betű van.[1] A nyolc megfejtés tehát ezeket a betűket adja: ENPLAAJU. Ha ezt összerakjuk, megvan a bandavezér neve: JEAN-PAUL!

– Ez szép volt – mondta En Passant. – Rövidesen szembenézünk Jean-Paul úrral. Még hogy én nagy szamár, meg lusta hekusok… De mondja csak, Pièce Touchée, tényleg maga fejtette meg ezt a rejtvényt? Nem nézek ki magából ennyi intelligenciát!

– Szó, ami szó, a kisfiam is segített…

– Nos jó, hát akkor kinevezzük őt a rendőrség sakkszakértőjének. En Passant jót nevetett a saját tréfáján. Ez aztán a nyugdíjas állás, hiszen száz évben egyszer akad ilyen sakkos história!

Nem ez volt En Passant tévedései közül az utolsó…

*     *     *

– Ez tetszett! – nevetett Rozsda, hogy a könnye is kicsordult. – Ha feladvány is, de jól megcsinálták. Jó figura ez az En Passant meg a Pièce Touchée! Szívesen hallanék még az ifjú sakkszakértőről is.

– Kívánságod teljesülhet.

– De előbb mondd: olyan feladvány nincs, ahol nem marad üres kocka, tele van az egész tábla figurával?

– Akad ilyen is. Tessék:

– Ebben a feladványban minden függőleges oszlop: matt három lépésben. De van még egy különleges érdekessége: a 7. vízszintes sor is feladvány, mégpedig kétlépéses.

– Ne mondd meg a megfejtést![2] [M1]

Rozsda nekiült és sorra oldotta meg az oszlopokat. Félóra múlva így szólt:

– Van még valami ilyesmi?

– Van egy érdekes feladvány, magyar szerző műve, amelyik – ha nem is ilyen szép rendben – 11 egyszerű kétlépéses feladványt egyesít egyazon táblán!

– A vonalak által elkerített táblarészek mindegyikében: világos indul és két lépésben mattot ad. Természetesen ki lehet lépni a zárt részből. Gondolom, szívesen megfejted ezt is. [M2]

– Van azért egy kis gondom ezekkel a feladványokkal. Szép, hogy egyazon táblára „bűvészkednek” több feladványt, viszont hiányzik az egyes művek között valamiféle belső összefüggés, tematikai egység. Ez persze nem megy a megszabott mértani előírások szerint…

– Miért ne menne?

– Na megérkeztünk! – kiáltotta dühösen Rozsda. – Tudtam, hogy előjössz a szabadmattokkal vagy segítőmattokkal, az ördög tudja, mi is a neve… Ezeknek semmi közük a sakkhoz, hiszen még csak a szabályokat sem tartják meg!

– Már miért ne tartanák meg? Mindössze arról van szó, hogy sötét ahelyett, hogy ellenállna, maga is hozzájárul a mattképhez. Ezt hangsúlyozza az a körülmény is, hogy a szabadmattokban sötét kezd. Érdemes ezt megszokni és megtanulni (egyébként ha már volt türelmed egy-két állást végignézni és megfejteni, többé fel sem tűnik). Cserébe olyan különleges szépségű állásokat, olyan soha nem látott mattképeket és kombinációkat kapsz, amelyek ezerszeresen kárpótolnak a fáradságodért. Ne sajnáld azt a kis szellemi erőfeszítést. Az anyagellenállás megszűntével olyan könnyed állások, szárnyaló gondolatok születnek, amelyek kevésbé képzelhetők el más műfajban. És talán az sem közömbös, hogy a magyar szerzők éppen a szabadmattban érték és érik el legnagyobb nemzetközi sikereiket. A szabadmattot külföldön egy kicsit „magyar műfajnak” is tartják…

– Csak papolsz, papolsz…

– Nem papolok tovább, nézd meg Kardos Tivadar feladványát! Az a) állásban következik 1. Ka6 c8V 2. Ka7 b8V matt; a b) állásban 1. Fg7 f8H 2. Fg8 hxg8 matt. Lenn természetesen a sötét gyalogok változnak át: a c) állásban 1. d1B Bd2 2. cxb1B Bc2 matt, a d) állásban 1. h1F Hf1 2. exf1F Fe3 matt következik.

Rozsda elmosolyodott:

– Őrület, mennyi átalakulás, mindegyik tisztből éppen kettő, fele fehér, fele fekete…

– Ezt vegyes Allumwandlungnak nevezik (ez a műszó a négyféle tisztté való átváltozásra). Most pedig nézz meg még egy „telitáblás” feladványt, tetszeni fog:

– Javaslom, hogy fejtsd végig, jó gyakorlás lesz a szabadmattra.[M3] Annyit azonban máris elmondok, hogy a feladványok olyanok, mintha a szerzőt egyáltalán nem kötötte volna formai tényező: önmagukban is megállják a helyüket, ráadásul a témájuk is közös: a túltengő harmadlagos és negyedleges világos ütegek „ritkítása”, szaknyelven szólva az „annihiláció”. Még azt is figyeld meg, milyen mesterien használja a szerző a tábla felső és alsó szakaszát, ritka egységet teremtve a látványos jelképfeladvány és a súlyos stratégiai tartalmú versenyfeladvány között. Az pedig, hogy a táblán levő 38 báb között egyetlenegyet sem találunk az ilyenkor szinte kötelező világos gyalogok közül, már csak ráadás a csodához…

A titokzatos üzenet

– Ide figyeljen, Pièce Touchée! – szólt En Passant felügyelő helyetteséhez. – Állandóan sakkrejtvényekkel bombáznak!

– Mi történt? – kérdezte Pièce Touchée ijedten.

– Értesítést kaptam az Interpoltól, hogy a Párizsba érkező másfélszáz főnyi amerikai turistacsoportban egy gengszter rejtőzik. Többet azonban ők sem tudtak mondani, csak sejtik, hogy az illető itt újabb fogásra készül. Mit tehettem, elküldtem hozzájuk idegenvezetőnek Pardeuse-t, a besúgónkat. Ez azonban azzal jár, hogy egyetlen percre sem tud elmozdulni a csoporttól, minden lépését figyelik, még levelet is csak előttük írhat. Megadtam neki egy postafiókszámot…

– És nem írt?

– Dehogynem! Ám nézze csak, micsoda marhaságot. „Kedves barátom! Örömmel értesítelek, hogy remekül telik az idő. Sokat sakkozunk. Itt küldök egy nagyon figyelemre méltó kétlépéses feladványt.” Aztán már csak az aláírás van és ez az ábra:

– Úgy gondolom, felügyelő úr, hogy ebben talán valami üzenet van.

– Erre én is gondoltam, de ki tudja ezt nekünk megfejteni?

– Talán a fiam – rebegte Pièce Touchée.

– Hívja ide azonnal! – kiáltotta En Passant. – A turistacsoport holnap elutazik, alig néhány órám volna a letartóztatásra.

Megérkezett a gyerek és nyomban felkiáltott:

– Ki rakott egy R betűt a sakktáblára?

– Valóban! – kiáltották a nyomozók. – Ez hasonlít egy R betűhöz. Most már csak le kell tartóztatni…

– Várjanak! – komorodott el En Passant. – Itt van a turistacsoport névjegyzéke, benne az R-kezdőbetűsök: Rich, Ruby, Ramage, Rank, Rance, Richardson, Reeves, Roberts, Rick, Rand, Rock. Ennyi embert nem tartóztathatok le, botrány lenne.

– Jaj, de érdekes! – kiáltott a kisfiú. – Hiszen van ebben több betű is! Ha megfejtjük a feladványt, és világos megteszi első lépését, újabb betűt kapunk.

– Ez A betű! – kiáltották a rendőrök.

– 1. Vc2 után fenyeget 2. Vb1. Ha ezt sötét védi 1. – Bxb2-vel, akkor újabb betűt kapunk:

– Ez meg H betű – kiáltotta Pièce Touchée.

– Vagy N – hűtötte le En Passant. – RAH vagy inkább RAN; de még mindig nem elég, lehet Rank, Rance, Rand.

– Világos erre a védőlépésre 2. Vxb2-vel mattol és létrejön az utolsó betű – mondta a kisfiú.

– K betű, tehát RANK – mondták egyszerre valamennyien.[3]

– És mondd – kérdezte Rozsda –, más ilyen betűk is vannak?

– Rengeteg létezik. Kidolgozták már a sakktáblára a komplett latin- és cirillbetűs ábécét, a teljes számsort. Mutatok még neked egy, illetve két S betűt, amelynek érdekes története van:

A nagymester ezt az állást egyik budapesti barátjának a tiszteletére készítette (az illető neve S betűvel kezdődik). Világos indul és három lépésben mattot ad. Három hétig várt és csodálkozott, hogy barátja nem jelentkezik a könnyűnek látszó megoldással. Az illető végre megjelent, és ragyogó arccal üdvözölte a nagymestert: „Nehéz volt nagyon a feladvány, de megfejtettem!” Ám, amikor közölte a megfejtést, kiderült, hogy teljesen értelmetlen… Amikor ellenőrizték az állásokat, fény derült a rejtélyre. Benkő Pál felesége ezt az állást mondta be ismerősünknek:

A véletlen játéka folytán ez az újabb állás is teljes értékű háromlépésesnek bizonyult, és szebb, mint az előző… Gondolom, ezt is megfejted. [M4]

Revolver a sakktáblán

A felügyelő rosszkedvűen hívta be helyettesét.

– Még csak ez hiányzott. Már a gengszterekre is nekünk kell vigyáznunk. Mondja csak el még egyszer, hogy mi történt magával – fordult a széken kuporgó, már nem is kétes kinézésű egyénhez.

Lopez, az öreg gengszter, készségesen újrakezdte:

– Maguk is tudják… Nem tagadom, jó néhány évvel ezelőtt benne voltam egy-két gyémántrablási esetben, de kérem, azért leültem a magam három hónapját, és most már becsületes vagyok… Szóval az a baj, hogy egykori cimboráim haragszanak rám, mert később hozzám kerültek a gyémántok.

– Hogyhogy magához kerültek?

– Ó, kérem, tisztességes játék volt, főként huszonegy… Ők ismerték a lapokat, én is, igaz, aztán összecseréltem az ászok és alsók megjelölését, és amikor ők ászt vártak, folyton alsót kaptak…

– Megfenyegették?

– Hát igen. A minap bedobtak az ablakomon egy levelet, amelyben ez az ábra volt:

és alatta még néhány sor: „Vén gazember, most leszámolunk veled. Várd a napot, amikor mindenért megfizetsz!”

A felügyelő a fejét vakarta.

– Maga is tudja, Lopez, hogy összesen egy szakasz rendőröm van, és azok is szabadságra mennek, ha gengszterek ellen kell harcolni. Ha legalább pontosan tudnánk, hogy mikor jönnek a haverjai…

– Felügyelő úr – mondta a helyettese –, ezen a furcsa pisztolyon sakkfigurák is vannak.

– Kérem, én sohasem sakkoztam – siránkozott Lopez. – Hazárdjátékot nem szeretek játszani.

– Úgy látom – folytatta Pièce Touchée –, hogy ebben a sakkpisztolyban ide-oda tologathatók a bábok. Lehet, hogy ebben rejlik a készülő merénylet napjának titka? Próbáljuk csak meg!

Lopez már régen horkolt a széken, de a felügyelő és a helyettese még mindig ide-oda tologatták a sakkbábokat. Hajnalban En Passant felordított:

– Megvan! Matt éppen 21 lépésben![4] A gengszterek az összecserélt ászokra és alsókra, azaz a huszonegy-játékra akartak utalni, és éppen a huszonegyedik napon akartak leszámolni Lopezzel. A megfejtés során a sötét király állandóan ide-oda lép a rendelkezésére álló két kockában. Eközben világos bábjai a következő sorrendben mennek az egyetlen szabad kockába: huszár, bástya, huszár, bástya, futó; bástya, huszár, bástya, huszár, futó; huszár, bástya, huszár, bástya (visszafelé), király; huszár, király, bástya, király, huszár, és most a bástya üti a sötét futót és matt!

Ezúttal a rendőrök pontosak voltak: éppen azon a napon rejtőztek el Lopez lakásán, amikor kellett. A gengszterek a huszonegyedik napon jöttek. A rendőrök lefülelték Lopez barátait – más kérdés, hogy magát Lopezt is, mert megtaláltak nála néhány nyakéket a legutóbbi falbontásból – de ez már nem tartozik történetünkhöz.

*     *     *

– Vannak még ilyen különös alakú feladványok? – kérdezte Rozsda.

– Sokféle van, akad kereszt és csillag, karácsonyfa és trónus…

– Butykost is tudsz mutatni?

– Tessék, már kortyolhatsz is belőle:

– Matt két lépésben. Megfejtése igazán nem nehéz. Csak ki kell húzni a dugót: 1. Bxd8!

A széf kombinációja

– Felügyelő úr, megölték Moustache-t! – robbant be főnökéhez Pièce Touchée.

– Miért baj ez? – mondta En Passant. Végre egy gengszterrel kevesebb. Úgy emlékszem, tagja volt a Charpentier-féle bandának.

– Na igen, és csaknem biztos vagyok benne, hogy Charpentier-ék tették el láb alól. Úgy hallottam, hogy a közelmúltban önállósította magát. Még be is hoztuk, amikor Douglastől, az amerikai milliomostól a szállodában ellopták az ékszereit, de nem találtunk nála semmit. Később Svájcba utazott, de nem tudjuk, hogy miért. A Douglas-ékszerek azóta sem kerültek elő, és lehet, hogy Charpentier-ék is azt keresték az áldozatnál. Mindenesetre a szobáját teljesen feltúrták, vandál módon mindent szétdobáltak.

– Menjünk ki a helyszínre – sóhajtott En Passant, és negyedóra múlva benyitott a gyanús illatú szállodai szobába. A holttestet már elvitték. A szoba olyan volt, mintha valaki irtózatos dührohamában még a falakat is meg akarta volna semmisíteni. A tapéták felszaggatva, a padló felhasogatva és még a téglafal is több helyen feltörve.

– Vajon megtalálták-e, amit kerestek? – kérdezte a felügyelő.

– Nem hiszem – szólt Pièce Touchée –, mert a szobaasszony felfigyelt a csapkodásra és bekopogott. Nem nyitottak ajtót, és mire feljött a másik kulccsal, a gyilkos vagy a gyilkosok az ablakon át távoztak.

– Folytassuk akkor mi a keresést – mondta En Passant. – Azt mondta az imént, hogy Svájcba utazott a barátunk. Ott melyik városba?

– Egy kisvárosba ment, ahol egyébként nagy bankfiók van széfekkel.

– Tételezzük fel – mondta a felügyelő –, hogy az egyik ilyen széfben helyezte el a Douglas-ékszereket, amelyeket valahogyan mégis sikerült előlünk elrejtenie. Akkor viszont Charpentier-ék a széfkulcsot, vagy a széfet nyitó zár kombinációját keresték.

– Szerintem Charpentier-ék nem tudtak a svájci útról, és ők valóban az ékszereket keresték, erre vall, hogy mindenáron valamiféle nagyobb rejtekhelyre akartak ráakadni. Másrészt Moustache is tudhatta, hogy korábbi cinkosai részt kérnek a zsákmányból, tehát itt csupán a széfkombinációt őrizhette… Nekünk, a gyilkosoktól eltérően, valamilyen kis papírlapot kellene felfedeznünk.

Egész nap verejtékezve kutattak, de nem találtak semmit. Este abbahagyták, és lezárták a szobát. Néhány nap múlva En Passant és Pièce Touchée Svájcba utaztak. Elmentek a kisvárosi bank igazgatójához, aki nem is titkolta, hogy nem örül nekik túlságosan.

– Nos, igen – mondta habozva –, lehetséges, hogy járt nálunk az az ember, akiről beszélnek. Mi azonban semmi körülmények között nem közölhetjük, hogy mit és hogyan helyezett el nálunk. Széfjeink a legmodernebb megoldásokra épülnek, négy betű és négy szám kombinációjára. A széfeket mi magunk sem nyithatjuk ki, a kombinációt ügyfelünkön kívül senki sem ismerheti. Ha önök netán megadják a kombinációt, bekapcsoljuk a vezérlőgépet, és az egyik széfajtó kinyílik, hogy melyik, azt mi magunk sem tudhatjuk. Óhajtanak még tőlem valamit, uraim?

– Legszívesebben belerúgtam volna – vallotta meg visszafelé Pièce Touchée. – Még hogy ők maguk sem tudják… Nyilvánvalóan arra spekulálnak, hogy a kombinációval senki sem jelentkezik, és az elévülés után zsebre tehetik az ékszereket. Mert most már biztos vagyok benne, hogy azok lapulnak valamelyik széfben.

Még egyszer ellátogattak Moustache szobájába. Nem sok reményük volt, de ismét mindent átkutattak.

– Mi volt Moustache zsebében? – kérdezte újra a felügyelő.

– Csak a szokásos dolgok: öngyújtó, golyóstoll, cigarettatárca…

– Mutassa azt a tárcát!

Az ezüsttárca semmiben sem különbözött a szokásos holmiktól, legfeljebb abban, hogy az egyik oldalán volt egy meglehetősen durva véset, amely egy elmosódott sakkállást ábrázolt.

– Ne mutassuk meg a fiának, Pièce Touchée? – nevetett a felügyelő.

Meg is találták a kisfiút, amint nyakig szurtosan focizott a barátaival. Ránézett a cigarettatárcára és azt mondta:

– Elég zavaros, de otthon majd felállítom.

A két rendőrtiszt engedelmesen baktatott a kisfiú után, és egy idő múlva ezt az állást látták a táblán:

– De hiszen itt még sötét király sincs! – mondta En Passant. – Nyilvánvalóan csak egy véletlen ábra, nem jelent semmit…

– Egy pillanat – mondta a kisfiú. – Hiszen, ha ide még egy sötét királyt is fel tudnánk rakni, egész érdekes feladvány lenne. Például így:

– És most matt két lépésben, mégpedig úgy, hogy a c7 gyalog vezérré változik: 1. c8V Ka2 2. Vc2 matt.

– Ez nem sokat mond – jegyezte meg a gyereknek az apja. – Hiszen a sötét királyt nyilvánvalóan akármelyik mezőre feltehetjük, a nagy világos túlerő mattot ad.

– Ez nem is olyan biztos – mondta a fiú. – Sakkba nem állíthatjuk, nem állíthatjuk egy másik báb helyére sem. A jobb alsó sarokban levő mezők egyikén sem lehet kettőben megmattolni, a negyedik soron sem; ha h6-on áll, üti g6-ot és aligha lesz matt kettőben. Inkább a felső régiókban kell keresni a megoldást. Rakjuk be a világos bábok sűrűjébe, például e7-re:

– Most ugyan a c7 gyalognak nem szabad vezérré változnia, mert akkor patt van, de bástya lehet: 1. c8B! Ke6 2. Be8 matt.

– Folytasd!

– Nézzük, hova lehet még rakni ezt a királyt: kínálkozik a bal felső sarok. Próbáljuk meg a7-et:

– Megint a c7 gyalog változik át, de most csak futóvá! A megoldás 1. c8F! Ka8 2. Ba3 matt.

– Ha jól figyeltem – mondta az apja –, a gyalog már háromszor változott át, és háromféle világos tisztté. Én ugyan nem vagyok sakkozó, de azt gondolom, hogy ha egy gyalog háromféleképp átváltozik, akkor meglesz a negyedik is.

– Így van, papa! Negyedszerre a királyt rakjuk e8-ra:

– Most már jöhet a huszárátalakulás! 1. c8H! Kf8 és 2. Bd8 matt.[5]

– Látom, jól kisakkozták magukat – mondta En Passant bosszúsan. – Csak azt nem tudom, mit értünk el ezzel az egésszel.

– Hát nem érti, felügyelő úr? – kérdezte Pièce Touchée. – Négyszer raktuk fel a sötét királyt és ennek megfelelően négy betűt és négy számot kaptunk: b1, e7, a7 és e8. A betűk sorban: b e a e, a számok pedig 1 7 7 8. A Douglas-ékszerek legértékesebbike, az antik karperec Beae szigetéről származik, ahol 1778-ban találták meg! Ezt Moustache jól tudhatta, hiszen éppen eleget írtak róla. Amikor felszólították, hogy adjon meg négy betűt és négy számot, ezt adta meg, mert könnyű volt megjegyezni.

– De miért véste vagy vésette fel ezt a titkot a cigarettatárcájára sakkállás formájában?

– Ezt ma már csak sejthetjük. Sakkozni tudott, hiszen találtunk a szobájában egy ócska készletet. Nem volt se kutyája se macskája, talán gondolt rá, hogy megölik, és az is eszébe jutott, hogy aki egy ilyen zavaros sakkállást megfejt, az megérdemli, hogy hozzájusson az ékszerekhez.

– Nem rossz – mondta En Passant. – Már előre mulatok, milyen képet vág majd igazgató barátunk, amikor bemondom neki a kombinációt…

*     *     *

– Vannak még feladványok ilyen hiányzó sötét királlyal? – kérdezte Rozsda.

– Szép számmal. Az egyik legszellemesebb Samuel Loyd munkája. Feltesz három világos bábot a táblára

és azután kérdez:

1. Hová kell a sötét királyt helyezni, hogy pattban álljon?

2. Hová kell a sötét királyt helyezni, hogy mattban álljon?

3. Hová kell a sötét királyt helyezni, hogy egy lépésben mattot tudjunk adni neki?

4. Hová kell a sötét királyt helyezni, hogy a világos anyag tetszés szerinti átcsoportosítása ellenére se lehessen mattba állítani?

– De úgy gondolom, hogy ezekre a kérdésekre már te fogsz válaszolni. [M5]

En Passant felügyelő tévedése

Egész Franciaország lázban égett. Az egyik párizsi villából fényes nappal elrabolták a multimilliomos Dupont család szép reményű csemetéjét, a tízéves Marcelt. A rendőrség teljes apparátussal vetette magát a nyomozásba, de eltelt három nap, és nem találtak semmit. Végre a negyedik napon Pardeuse, ismert betörő barátunk, bizalmasan megsúgta En Passant felügyelőnek, hogy a rablókat Párizs közelében, a Chartres-Fontainebleau útelágazásnál kell keresni.

A rohamosztagot, erősödő májbaja ellenére, maga En Passant vezette, és rövid kutatás után meg is találták azt a kunyhót, amelyben a kidnapperek rejtőztek. De valahogyan megneszelték, hogy felfedezték rejtekhelyüket, és nem sokkal a rendőrök odaérkezése előtt autón távoztak, magukkal vive kis foglyukat.

– Merre menjünk? – kérdezte Pièce Touchée –, Chartres vagy Fontainebleau felé? Én Fontainebleau-t ajánlanám, valószínűbb, hogy a kevésbé forgalmas úton távoztak.

– Nézzünk előbb körül – mondta bölcsen En Passant. Töviről hegyire átvizsgálták a kunyhót, de néhány ócska kerti szerszámon kívül semmit sem találtak. Ekkor a felügyelő figyelmét felkeltette az asztalon levő, durva faragású sakktábla, rajta ezzel az állással:

– Nem sokat mond ez az állás – mondta Pièce Touchée. – Mintha csak oda lennének dobálva a figurák.

– Segédfelügyelő – mondta dölyfösen a főnök –, tanulja meg, hogy egy sakkállásnak mindig van értelme. Ezt mellettem már igazán megjegyezhette volna.

Pièce Touchée nyelt egyet, és várta, hogy mi lesz.

– Nézze csak! – folytatta En Passant magabiztosan. – Ebből az állásból megint a sötét király hiányzik. Márpedig ilyen esetünk már volt. Emlékszik a Douglas-ékszerek elrablására? Tehát tegyük fel a sötét királyt, és biztosan megértjük a kis Marcel üzenetét, mert nyilvánvaló, hogy csak ő játszadozhatott a sakkfigurákkal. És nézze, már meg is van a megoldás: elég, ha a sötét királyt c1-re helyezzük, utána matt 1 lépésben: 1. 0–0! Csak egy kicsit érteni kell a sakkhoz, kedvesem… Tehát: c1 – vagyis irány a chartres-i elsőrendű főútvonal!

– Felügyelő úr – mondta félénken Pièce Touchée –, nem kellene megkérdezni a fiamat? Most otthon van, és tíz perc már nem oszt, nem szoroz.

– Erre semmi szükség! Hiszen a vak is látja: c1 = Chartres! Rendőrök, utánam!

Fekete nap volt ez a chartres-i nyárspolgárok számára. A rendőrök fenekestől felforgatták a várost, mindenhova bekukkantottak, még a székesegyházat is lezárták, nagyítóval vizsgálták a gótikus kőcsipkéket, de vastag guanorétegen kívül semmit sem leltek. Az egyik utcasarkon találtak ugyan egy elveszett gyermeket, de az tizenhét éves volt és nőnemű…

Holtfáradtan tértek vissza Párizsba. Még szerencse, hogy a Dupont családnak nem kellett sokáig aggódnia: már másnap megkapták a váltságdíjat követelő levelet, és potom 200 000 új frankért épségben vissza is kapták csemetéjüket. A kis Marcel aztán elmondta:

– Hárman voltak és álarcot viseltek. Még az árnyékuktól is féltek. Nekem három napig ott kellett ülnöm a kunyhóban az asztal mellett, és nem csinálhattam mást, csak sakkozhattam, még szerencse, hogy tudok valamennyire. Három nap múlva bejött az egyik és azt mondta: „Menjünk innen, büdös a levegő.” Sokáig vitatkoztak, hogy Chartres vagy Fontainebleau felé menjenek-e, végül az utóbbi mellett döntöttek, mondván, hogy arrafelé kevesebb hekus van. Volt még egy félórám, amíg összeszedelőzködtek, addig megpróbáltam üzenetet hagyni. Olyan sakkállást állítottam fel, amiből világosan kitűnt, hogy merrefelé visznek.

– De hiszen… – kezdte volna Pièce Touchée, ám amikor észrevette, hogy En Passant gyilkos pillantást vet feléje, nyomban abbahagyta.

– Asszonyom – mondta a gyermek anyjának a felügyelő végtelenül udvariasan –, a sakkállást sajnos nem figyelhettük meg, mert valaki addigra már felborította. Nagyon sajnálom. Remélem, fülön csípjük a rablókat és legalább a váltságdíj egy részét visszaszerezhetem.

Amikor a Dupont-ok eltávoztak, a felügyelő nyomban hívatta a „sakk-szakértőt”. Felállította neki az állást, és Pièce Touchée kisfia már mondta is:

– Egyszerű dolog. Fel kell rakni a sötét királyt, és matt egy lépésben. A királyt f3-ra kell tenni és utána a megoldás 1. 0–0!

– Gyenge feladvány ez – mondta a felügyelő –, hiszen van még egy megoldás: c1-re is rakható a király, elsáncolok, és ezzel mattot adtam.

– Azt már nem! A sötét király csak úgy mehetett volna c1-re, hogy előzetesen d2-re vagy d1-re kellett lépnie, hiszen az a-vonalon nem juthatott át a b2 világos gyalogtól! Ha pedig a sötét király d2-re vagy d1-re lépett korábban, akkor a világos királynak el kellett lépnie korábban e1-ről, hogy átengedje. Vagyis most már nem sáncolhat, és nincs is matt 1 lépésben.[6]

– Na jó, menjél játszani – mondta a felügyelő.

– Szóval nem c1, hanem f3, nem a chartres-i főútvonal, hanem a fontainebleau-i harmadrendű út – suttogta maga elé Pièce Touchée.

– Ide figyeljen! – mondta nagyon csendesen En Passant. – Felejtse el ezt a históriát vagy különben én is elfelejtem az elsején esedékes fizetésemelését… Elég pénzük van ezeknek a nyavalyás Dupont-oknak, meg se kottyant nekik az a rongyos kétszázezer.

Ennyiben maradtak.

A New York-i rém

En Passant felügyelő nevét felkapta a világhír. Mindenütt cikkeztek róla az újságok, dicsérték a nagy detektívet, aki kitalálja a bűnözők legféltettebb titkait is. „Sakkozó Sherlock Holmes”-nak nevezték, és En Passant örült is, meg nem is nagy dicsőségének. Eszébe jutott, mi lesz, ha kitudódik, hogy a nagy detektív voltaképpen még csak nyolcéves, és kedvence a krémcsokoládé meg a focilabda.

En Passant balsejtelmei igazolódtak. Amikor a világsajtó hasábjain megjelent a „New York-i rém”, már tudta, hogy mindennek vége…

Voltaképpen az történt, hogy New Yorkban egymást követték a titokzatos gyilkosságok. A rém nem volt válogatós, ölt puszta kézzel, késsel, revolverrel, egyik áldozatát még fel is akasztotta. Áldozatai között volt 84 esztendős nénike, fiatal suhanc, banktisztviselő… Közöttük a legparányibb összefüggést sem lehetett felfedezni; egyre nyilvánvalóbb lett, hogy a rém saját kedvtelésére gyilkol, és nem törekszik semmiféle haszonszerzésre. A gyilkosságokat a város legkülönbözőbb pontjain követte el. Arra, hogy mégis egyazon személy lehetett a tettes, csupán abból lehetett következtetni, hogy valamennyi áldozata mellett egy kartonra gondosan felragasztott sakkállást hagyott.

Amíg csak egyesével gyilkolta az embereket, még tűrték a New York-iak a dolgot, de amikor már két embert is megölt egy este (ezek voltak hatodik és hetedik áldozatai) és emellett levélben megírta a New York Times szerkesztőségének, hogy legközelebb három következik, akkor betelt a pohár. A város rendőrfőnökét az elemi felháborodás elsöpörte az állásából, maga a Fehér Ház is foglalkozott az üggyel… Végül távirat érkezett Párizsba:

„EN PASSANT FELÜGYELŐNEK STOP AZONNAL JÖJJÖN NEW YORKBA A RÉM ÜGYÉBEN STOP ÚTIKÖLTSÉG FIZETVE STOP”

En Passant már jól ismerte ezt az ügyet, a távirat mégis megdöbbentette. Először arra gondolt, hogy májbajára hivatkozva lemondja az utat, de aztán eszébe jutott, hogy amennyiben a New York-i rém tovább gyilkol (márpedig miért ne tenné), akkor az egész világ őt fogja szidni – és ezért mégis rászánta magát. Kikötötte azonban, hogy magával vihesse Pièce Touchée-t és annak kisfiát. Ezt az amerikaiak sehogyan sem értették, de a híres felügyelő kedvéért beadták a derekukat.

Mintán megérkeztek New Yorkba, azonnal a rendőrségre vitték őket. Ott teljes volt a pánik. Próbálkoztak egyes városnegyedek lezárásával, találomra letartóztattak néhány rossz kinézésű csavargót, de a gyilkos csak nem akadt horogra. Még az sem segített, hogy bevitték a New York-i sakk-klub összes tagját, mert aztán sűrű bocsánatkérések közepette szabadon kellett engedniük mindenkit…

En Passant az aktákat kérte. Megtudta, hogy eddig összesen hét embert gyilkoltak meg a legkülönfélébb helyeken és módon. A gyilkosságok időpontja így alakult: március 3, március 4, március 6, március 9, március 13 és végül a legutóbbi kettős gyilkosságot március 18-án követték el. Az egész város rettegve figyelte, hogy mikor következik el a beígért hármas gyilkosság.

Március 23-a volt. A gyilkosság egyelőre még váratott magára, de alig volt kétséges, hogy a rém beváltja fenyegetését.

– Teljesen tehetetlen vagyok – siránkozott az újonnan kinevezett rendőrfőnök. Betápláltunk minden adatot a számítógépbe, de az csak egyhangúan duruzsol és nem válaszol. Hiába erősítettem meg a rendőrosztagokat, az egész várost nem tudom átfogni. Ha legalább sejtenénk, hova küldjük legjobb embereinket… Ez a rém közveszélyes őrült, és tetteiben nincsen semmi logika.

– Hm – mondta En Passant, és maga előtt látta a nagybetűs címet: „A párizsi felügyelő éppen olyan ökör, mint a többi”. Találomra megkérdezte:

– És konkrétan hol követték el a gyilkosságokat?

– Itt a táblázatunk – mondta készségesen az amerikai.

1. gyilkosság  március  3.  44. Street  1. sakkállás
2. gyilkosság  március  4.  52. Street  2. sakkállás
3. gyilkosság  március  6.  22. Street  3. sakkállás
4. gyilkosság  március  9.  29. Street  4. sakkállás
5. gyilkosság  március 13.  29. Street  5. sakkállás
6–7. gyilkosság  március 18.   4. és 29. Str.  6. sakkállás

– Nincs ebben az égvilágon semmiféle rendszer. Odáig azonban már eljutottunk, hogy mindenki kiköltözött a 29. Streetről, és még féláron sem kell ott lakás senkinek, mivel a gyilkos a jelek szerint újabban erre az utcára specializálta magát. Bár akkor miért gyilkolt legutóbb a 4. Streeten is?

– Mutassa a sakkállásokat – kérte En Passant.

Átnyújtottak neki hat kartont, amelyekre egy-egy ábra volt ragasztva.

Az állások rendkívül hasonlítottak egymáshoz, mindegyiken csak egy-egy apró változtatás volt, az előzőhöz képest. Valamennyin egy világos király, bástya, futó, huszár volt – és a magányos sötét király, aki tehetetlenül várta, hogy agyoncsapják.

En Passant arca felragyogott. Úgy sejtette, hogy feladványokkal van dolga, ehhez pedig magával hozta a „szakértőt”. Nyomban elbúcsúzott kollégáitól, magával cipelte az összes iratokat a szállodába. Áttört a kíváncsi újságírók védőfalán, sakktáblát kért és hívta az ifjú szakértőt.

Az egy ideig nézegette az állásokat, majd kijelentette:

– Ezek háromlépéses feladványok, méghozzá ikrek, amelyek úgy jönnek létre, hogy egy-egy bábot arrébb teszünk…

– Nekem aztán mondhatod – sóhajtotta En Passant –, az ikrek közül én legfeljebb a sziámiakról tudok.

– Ha elő tetszik venni papírt és ceruzát, lediktálhatom a megfejtéseket.

1. Be6! Kd4 2. Hf7 Kd5 3. Bd6 matt.

– Itt a sötét király eggyel lejjebb került, ezért nem megy az előző matt, de most jó 1. Hf3† Kd5 2. Kb5 Kd6 3. Bd7 matt.

– Most a világos futó került f5-ről g2-re és ennek megfelelően: 1. Be1! Kd3 2. Fe4† és most akár d2-re, akár d4-re megy a sötét király, 3. Hf3 matt következik.

– Kedves – jegyezte meg Pièce Touchée, aki nagyon figyelt. A fejtők érthetően szeretik az ilyen egyszerű állásokat. Lehet, hogy ez lelkesítette fel a mi gyilkosunkat is.

– Folytatnám – szólt a kisfiú.

– Most a huszár g5-ről g6-ra került, tehát következik 1. Be2 Kd3 2. Hf4† Kd4 3. Be4 matt.

– Az ötödik állásban a világos huszár eggyel arrébb került f6-ra. A megoldás 1. Be2 Kd3 2. Ff1 Kd4 3. Be4 matt.

En Passant lemondóan legyintett:

– Ennek se füle, se farka. Amennyire látom, a lépések között sincs különösebb összefüggés.

– Felügyelő úr, én valamit sejtek – mondta Pièce Touchée, aki szorgalmasan jegyezte és táblázatba írta a megfejtéseket. – Nyilvánvaló, hogy ez a rém a sakk szerelmese, hiszen egyetlen apró változtatásokkal sorra teremti az újabb és újabb állásokat. Hátha arról van szó, hogy ilyen rettentő módon akarja felhívni a világ figyelmét erre a kivételes feladványra.

– Ha ez így lenne – mondta En Passant –, akkor ezekben a feladványokban valamilyen utalásnak kell lennie a gyilkosságokra.

– Van itt egy érdekesség – mondta a helyettese. – Nem arról volt-e szó, hogy míg az első gyilkosságokat a legkülönbözőbb helyeken követte el a tettes, újabban folyton visszatért a 29. Streetre?

– Ez valóban igaz, de mi következik ebből?

– Hát az – mondta Pièce Touchée –, hogy míg az első állásokban a mattadó lépés mindig más volt (3. Bd6 3. Bd7 3. Hf3), addig az utóbbi kettőben kétszer is e4-en adott mattot világos.

– Ez valóban érdekes – mondta a felügyelő –, de hogyan magyarázható ebből az, hogy legutóbb kettős gyilkosság történt?

– Mondhatom a hatodik állás megfejtését? – kérdezte a kisfiú. – Szeretnék egy kicsit rögbizni az itteni srácokkal.

– Mondjad – felelte most már izgatottan az apja.

– Itt annyi változás történt, hogy a világos huszár tovább vándorolt: f6-ról e3-ra. Most 1. Hc4-et kell húzni, a sötét király csak d3-ra léphet. A második lépés 2. Be1 és most a sötét király két mezőre léphet.

– Hogyan mondod? Két mezőre?

– Igen. 2. – Kc2-re 3. Fe4 jön, 3. – Kd4-re pedig 3. Bd1.

– Megvan! – kiáltotta az apja és olyan indiántáncba kezdett, amely inkább illett volna a kisfiához. – Itt a feladvány szétágazik, kétféle matt van. Megvan a kettős gyilkosság magyarázata! Az egyik ismét e4-ről, azaz a 29. Streeten történt, a másik d1-ről, azaz a 4. Streeten. A gyilkos beszámozta a sakktábla mezőit: a1-től kezdve az első sor 1–8, a második 9–16 számot kapott, és így tovább, egészen 64-ig. Amelyik mezőről mattolt, azon a Streeten gyilkolt!!

Villámgyorsan ellenőrizték a hipotézisüket. 1. gyilkosság = 44. Street = Bd6. 2. gyilkosság = 52. Street = Bd7. 3. gyilkosság = 22. Street = Hf3 4. gyilkosság = 29. Street = Be4. 5. gyilkosság = 29. Street = Fe4.

Örömük azonban nem tartott sokáig.

– Ebből csak annyit tudok – mondta En Passant –, hogy az eddigi gyilkosságok hogyan függnek össze a sakkábrákkal. De sem azt nem tudom, hogy mikorra várható a következő, a hármas gyilkosság, sem azt, hogy melyik utcákon.

Nyílt az ajtó és belépett rajta letörten az amerikai rendőrfőnök.

– En Passant úr, csak a rend kedvéért jöttem… Működött a komputerünk, amelybe a gyilkosságok időpontjait betápláltam, de képzelje csak, a következő bárgyúságot adta ki: 1… 2… 3… 4… 5… 6… 7… 8… 9… Itt meguntam, és mielőtt még elszámolt volna egyesével ezerig, kikapcsoltam. Önök mire mentek?

– Nos – igyekezett En Passant minél komolyabb arcot vágni –, az eddigi gyilkosságokat már értjük. Most dolgozunk a következő előrejelzésén. Kérjük, hagyjon magunkra.

– Furcsa – mondta Pièce Touchée –, egy ilyen drága gép ne tudjon többet, mint egyesével számolni… Mit csinálsz, te büdös kölyök? Mit firkálsz a táblázatra?

A kisfiú a táblázaton a gyilkosságok időpontja mellé firkálta a számjegyeket szépen sorban.

– Apa, március 3 és 4 között egy nap van. 4 és 6 között kettő, 6 és 9 között három…

Kikapták a kezéből a ceruzát, és egyszerre minden érthető lett. A gyilkos mindig egy nappal tovább várt…

– Eszerint – foglalta össze En Passant – a következő gyilkosságok holnapra várhatók, 24-re, mert akkor telik le 6 nap 18-a óta. De hol fog ölni a rém? Hiszen nincs meg nekünk az ikerfeladvány következő darabja.

– Na, én megyek – mondta a kisfiú. – Szervusztok.

– Ne menjél – könyörgött neki az apja. – Meg kellene csinálni a következő feladványt.

– Nem bánom – mondta a gyerek. – De megvehetem akkor azt a szép indiánfelszerelést, amit a Broadway-n láttunk?

– Meg, meg – biztatták –, csak csináld már.

– Vegyük sorra a bábokat. A világos királyt aligha rakhatom arrébb, mert akkor c3 vagy c5 „lyukas lesz”. Az sem valószínű, hogy a világos bástyát kell mozgatni, hiszen az e-vonalat fogni kell, és nem számít, hogy közelebb van-e vagy távolabb. A legutóbbi állásokban folyton a világos huszárt helyeztük át, egyre közelebb a sötét királyhoz, és már nem látok újabb lehetőséget. A világos futót azonban rakhatom máshová is, például a8-ra, b7-re, c6-ra, f3-ra vagy h1-re, csak ennek semmi értelme, mert a megfejtés ugyanaz lesz. Eddig sohasem volt ugyanaz.

– Emellett a rém most hármas gyilkosságot ígér – tette hozzá az apja. – Legalább három mattnak kell lennie.

– Pedig azt hiszem, mégiscsak a futót kell átrakni. Az utolsó állásokban folyton a huszárt raktuk át, egyre közelebb. Ha például most e1-re raknám, a sötét király patt lenne, és ha feloldom, aligha lesz három változat. Nem, a futót kell átrakni, mégpedig a másik átlóra.

A világos futó lassan bejárta az egész táblát, míg végül hajnali három órakor megállapodott b5-ön:

– Most van megoldás – mondta a fiú. – 1. Hf5† Kd5 2. Ka5 Kc5 3. Be5 matt. Egész csinos.

– De itt nincs három mattadó lépés. Lehet, hogy ez egy későbbi ikerállás. Nem lehet máshová rakni azt a futót?

Félóra múlva a futó b3-on kötött ki:

– Most 1. Hc4 a megoldás. A királynak erre két lépése van: d3-ra vagy d5-re mehet.

– Ez is csak kettő – ásított En Passant.

– Kettőnek kettő, de az egyik szétágazik. 1. – Kd3-ra következik 2. Kc5 Kc3 és 3. Be3 matt. (Ezért kellett a futót b3-ra helyezni és nem a2-re.) 1. – Kd5-re pedig következik 2. Fc2 és most 2. – Kd4-re 3. Bd7 és 2. – Kc6-ra 3. Fe4 matt.

Villámgyors számolás következett. En Passant negyedóra múlva kiugratta az ágyból amerikai kollégáját:

– Azonnal küldjön megerősített osztagokat a 21., az 52. és a 29. Streetre! Ma egész nap, állandóan figyeljék ezt a három utcát! A gyilkos ezek egyikében kísérli majd meg az újabb rémtettet! Minket pedig hagyjanak délig aludni!

De nem hagyták őket… Fél tizenkettő lehetett, amikor meghozták a nagy hírt: New York rémét ártalmatlanná tették. A 21. Streeten támadott meg egy fiatal nőt, de a civilruhás rendőröknek gyanús volt ez a zilált arckifejezésű, bár rendesen öltözött középkorú férfi és idejében közbeléptek. A gyilkosnak azonban herkulesi ereje volt és kiszabadult. Üldözőbe vették, és amikor látta, hogy végképp nincs menekvés, mefisztói kacaj közepette agyonlőtte magát. Zsebében találtak egy ábrát…

– Köszönöm, ismerjük – mondta En Passant kollégáinak felsőbbséges mosollyal.

A rémnél tartott házkutatás során még három ábra került elő. Az egyik a világos futó b5-re való áthelyezése után jött létre, ezt már ismerték. A teljesség kedvéért bemutatjuk a további kettőt is:

Megoldás: 1. Be6 Kd5 2. Fc4 Kd4 3. Hc6 matt.

Megoldás: 1. Be6 Kd4 2. Hc6† Kd5 3. Fc4 matt[7]

Így végződött a „New York-i rém” története.

*     *     *

– Azt hiszem, ez a tízes ikerfeladvány bámulatos rekord – mondta Rozsda. – Ennél hosszabb iker már el sem képzelhető…

– Akad pedig… Maga Benkő Pál jelentkezett már egy év múlva, 1971-ben egy negyvenszeres ikerrel…

– Hol van az?

– Megtalálod az Új Magyar Sakkfeladvány Antológiában, a 151. oldalon, 159. szám alatt. Szabadmattban pedig dr. Bán Jenő ért el kíváló eredményt.

– Mindkét állás szabadmatt két lépésben. Mindkettő 32-szeres iker. Megadom az összes állást – gyakorlásképpen. Mindig a kiemelt betűjelzésnél van a változás. Az állások nem nehezek, érdemes sorra fejteni őket. Egyúttal úgy megtanulod majd a mattképeket ezzel az anyaggal (bástya + huszár bástya ellen), hogy akkor is megoldod, ha éjszaka álmodból keltenek fel… [M6]

A

1–

g5

e4

e6

f7

e7

A

2–

h3

e4

e6

f7

e7

A

3–

h3

e4

e6

a7

e7

A

4–

h3

b4

e6

a7

e7

A

5–

h3

b4

e6

a7

a4

A

6–

h3

b4

e6

f3

a4

A

7–

f5

b4

e6

f3

a4

A

8–

f5

b2

e6

f3

a4

A

9–

f5

b2

e6

e7

a4

A

10–

f5

b2

e6

a3

a4

A

11–

f5

b2

e6

a3

b1

A

12–

f5

b2

e6

d3

b1

A

13–

f5

b2

e6

d5

b1

A

14–

f5

b2

d3

d5

b1

A

15–

b5

b2

d3

d5

b1

A

16–

b5

b2

d3

h5

b1

A

17–

h3

b2

d3

h5

b1

A

18–

h3

b2

h7

h5

b1

A

19–

h3

b2

f5

h5

b1

A

20–

h3

h2

f5

h5

b1

A

21–

h3

h2

f5

g6

b1

A

22–

h3

h2

f5

h7

b1

A

23–

h3

b3

f5

h7

b1

A

24–

h3

b3

f5

e4

b1

A

25–

h3

b3

f5

d1

b1

A

26–

h3

b3

g3

d1

b1

A

27–

h3

b3

g3

f4

b1

A

28–

h3

b3

g3

f4

g4

A

29–

h3

b3

g3

f8

g4

A

30–

h3

b3

g3

h8

g4

A

31–

h3

b3

h6

h8

g4

A

32–

h3

b3

h6

h5

g4

B

1–

e5

e4

e6

f7

f6

B

2–

e5

e4

e6

f7

d6

B

3–

e5

e4

e6

d7

d6

B

4–

e5

e4

e6

d7

f2

B

5–

e5

e4

e6

b2

f2

B

6–

e5

e4

e1

b2

f2

B

7–

e5

e4

d5

b2

f2

B

8–

e5

e4

d5

g5

f2

B

9–

e5

e4

d5

h2

f2

B

10–

e5

g4

d5

h2

f2

B

11–

e5

g4

c3

h2

f2

B

12–

e5

f6

c3

h2

f2

B

13–

e5

f6

c3

h2

c4

B

14–

e5

f6

c3

e1

c4

B

15–

e5

a3

c3

e1

c4

B

16–

e5

a3

d6

e1

c4

B

17–

e5

a3

d6

c1

c4

B

18–

e5

a3

d6

c6

c4

B

19–

e5

a3

d6

c5

c4

B

20–

e5

a3

d6

b4

c4

B

21–

b2

a3

d6

b4

c4

B

22–

b2

f6

d6

b4

c4

B

23–

b2

f6

d6

b4

f8

B

24–

b2

f6

d6

a7

f8

B

25–

b2

f6

d6

a5

f8

B

26–

b2

f6

c3

a5

f8

B

27–

b2

f6

c3

h4

f8

B

28–

b2

f6

c3

c4

f8

B

29–

b2

f6

c3

d3

f8

B

30–

b2

f6

c3

d8

f8

B

31–

b2

f6

c3

b8

f8

B

32–

b2

f7

c3

b8

f8

A Rableau család pusztulása

– Kiirtanak bennünket! – panaszolta az agg finánctőkés.

– Nem is volna rossz… – dörmögte magában En Passant felügyelő, aki már hallott egyet-mást a Rableau-bank ügyeiről, aztán komolyan megkérdezte: – Miről van szó tulajdonképpen?

– Kérem – folytatta az öreg Rableau –, rövid időn belül családi részvénytársaságunk három tagja hunyt el titokzatos körülmények között. Henrit autó gázolta el, Jacques-ot egy kút fenekén találták meg, Louis felrobbant a magánrepülőgépével együtt…

– Emlékszem – sóhajtotta En Passant – nyomoztunk is…

– De nem találtak semmit. Mi pedig már csak négyen maradtunk.

– Ki az a mi?

– Tudnia kell, hogy bankunk családi vállalkozás. Még a múlt században, a bank alapításakor úgy építették fel az irányítás és jövedelemelosztás rendszerét, hogy egy vezető legyen, őt két egyenjogú családtag követi, őket ismét ketten, és végül megint csak ketten – összesen mindig hét személy – ők osztoznak egyre csökkenő arányban a felelősségben is, a jövedelemben is. A bank vezetője most én vagyok; helyetteseim: a megboldogult Henri és társa, Albert; őket a további két elhunyt, Jacques és Louis követte volna…

– És kik állnak a létra legalján?

– Két unokaöcsém, testvérek, Desirée és François. Most előrelépnének a ranglistán, de az eseményekre való tekintettel nem változtattunk.

– És, milyen ez a két fiatalember?

– Kérem – panaszkodott Rableau –, nem is hasonlítanak egymásra. François-t egyáltalán nem érdekli a mi tisztes mesterségünk, nők után jár, iszik és még fest is. Desirée viszont elsőként jön a bankba, utolsóként távozik, minden papírfecni iránt érdeklődik. Ő lesz a jövendő nagy bankvezér, a Rableau-k méltó örököse…

– Hm – mondta mélyértelműen En Passant. – Maga mit tanácsol? – kérdezte helyettesétől, Pièce Touchée-tól.

– Talán tartsunk házkutatást az érdekelteknél.

– Nagyszerű ötletem van – mondta En Passant Rableau-nak. Tartsunk házkutatást a három életben maradottnál. Hívja össze a vállalkozás megmaradt tagjait valamilyen váratlan megbeszélésre.

Néhány nap múlva Rableau családi értekezletet tartott, amely alól senki sem vonhatta ki magát. En Passant emberei közben a következőket találták: Albertnél: másfél ezer, gondosan szortírozott aktképet, François-nál eladatlan képeket és egy csomó olyan festéket, amely a rendőrségi szakértő szerint mérgezésre is felhasználható; csak Desirée-nél nem találtak semmit. Már távozni akartak a testvérek közös lakásáról, amikor…

– Egy sakkállás – mondta az egyik rendőr, aki már tudta, hogy En Passant életében milyen nagy szerepet játszott a sakk. Oda is hívták a rendőrség „szakértőjét”, Pièce Touchée kisfiát, aki megnézte és méla undorral közölte:

– Ez egy sakkfeladvány. Matt kilenc lépésben.

– És mi történik benne? – kérdezte a felügyelő.

– Ez a megoldás: 1. Bb7! Vxb7 2. Fxg6† Kxg6 3. Vg8† Kxf5 4. Vg4† Ke5 5. Vh5† Bf5 6. f4† Fxf4 7. Vxe2† Fxe2 8. Be4† dxe4 9. d4 matt.[8] Vagyis sorra fel kell áldozni a világos vezért, két bástyát, egy futót, egy huszárt, egy gyalogot és végül a megmaradó utolsó gyaloggal adunk mattot.

– Hogy is van ez? – kapta fel a fejét Pièce Touchée. – Ezek szerint hat világos báb elpusztul és a megmaradó legkisebb adja a mattot. Márpedig Rableau-ék heten vannak és a gyilkos a jelek szerint hatukat el akarja pusztítani, hogy aztán ő legyen a győztes!

– Már kezdem érteni – mondta En Passant. – De ki lesz a következő áldozat?

– Nézzük csak! – izgult a helyettese. – A sakkbáboknak megvan a maguk meghatározott értéke. A legerősebb a vezér, őt követik a bástyák, aztán értékben a huszár, illetve a futó következik, végül a gyalogok. A három gyilkosságnak pontosan megfelel a Rableau-ház rangsorában a feladvány elején feláldozott bástya, futó és huszár… A feladvány elején feláldozott bástya Henri, az őt követő világos futó Jacques-ot jelképezte, az f5 huszár Louis-t. Ezután az egyik gyalog jön, vagyis Desirée vagy François… Az e2-őn elpusztuló vezér magát Rableau-t jelenti… Ezután jön az újabb bástya e4-en, azaz Albert. És végül az egyik gyalog marad csak, Desirée vagy François. Csak azt kellene tudnunk, ki a sakkozó.

Odahívták az agg Rableau-t. Elmondták neki, mit fedeztek fel. A gyilkos személyét azonban nem tudták megállapítani, mert a sakkállást a hallban találták és Albert, Desirée és François egyaránt lelkes sakkozók voltak.

– Nyilvánvaló, miről van szó – mondta Rableau. – A gyilkos a „gyalog” lesz, haszontalan unokaöcsém, François. Tartóztassák le!

En Passant hajlott volna rá, mert főnökei már halálra gyötörték a Rableau-gyilkosságok miatt, de Pièce Touchée súgott neki valamit…

– Egyelőre nem tartóztatunk le senkit – döntött En Passant –, de sejtjük, ki a gyilkos és minden lépését figyelni fogjuk.

Tíz nap múlva el is fogták a gyilkost, amint éppen mérget csepegtetett egy másik Rableau poharába. A rajtaütéskor mindent bevallott, de nagyon csodálkozott, hogy a rendőrség megszimatolta nagy műgonddal tervezett akcióját.

– Hja kérem, ha valaki elöl hagyja a gyilkosságok vázlatát – mosolygott En Passant.

És hogy ki volt a gyilkos? Nem François, hanem a jól nevelt Desirée! Pièce Touchée azt vette észre, hogy a feladvány szimbolikája annyira teljes, hogy érdemes felfigyelni a két gyalog „nacionaléjára”. A gyalogok a d- és az f-oszlopon mozognak, márpedig ez a két betű egyúttal a Desirée és a François név kezdőbetűje is – a feladványban az f-gyalogot áldozzák fel és a d-gyalog diadalmaskodik! Gyanúja igazolódott: Desirée akarta megmérgezni testvérét, François-t, amikor tetten érték…

– Erről a „halhatatlan” feladványról már hallottam…

– Igen, a mű olyannyira megfelelt annak az ízlésnek, amely a múlt század derekán uralkodott (minél több áldozat, többé-kevésbé játszmaszerű állás, fonalas, jól érthető játék), hogy imádták, mintául állították még sokáig. Több mint egy évszázad múlva szovjet szerzők szemügyre vették, és úgy találták, hogy megfejelhető, vagyis feláldozható a teljes tisztállomány (a másik futó és huszár is). Íme:

A megoldás persze hasonló: 1. Ba7! Vxa7 2. Fxf6† Kxf6 3. Vf8† Kxe5 4. Vf4† Kd5 5. Hxe3† Bxe3 6. Fg2† Fxg2 7. Vg5† Be5 8. e4† Fxe4 9. Vxd2† Fxd2 10. Bd4† cxd4 11. c4 matt.

– Akkor ez még halhatatlanabb?!

– Szó sincs róla. Az alapvető érdem természetesen Bayeré, bár persze a mai szerző is jól tette, hogy kereste a végleges formát. Ízlésünk viszont nagyon megváltozott: ma már nem csak a feladványokban, de magukban a gyakorlati játszmákban is többre becsüljük a gondolati mélységet, a messzeszámított változatot, a finom tempólépést, a szikrázó ötletet, mint a „vadromantikát”.

Keresik a kémet

En Passant felügyelő már belekezdett ebéd utáni szunyókálásába, amikor megcsörrent a titkos telefon. Valaki beleszólt, méghozzá választékos udvariassággal:

– Jadoube úr, a titkosszolgálat főnöke rendkívüli megtiszteltetésnek venné, ha En Passant úr most nyomban átfáradna hozzá. A kocsit már érte küldte.

– Hogy az ördög… – mondta volna a felügyelő, ha lett volna kinek. A telefon ugyanis éppen olyan váratlanul hallgatott el, ahogyan megszólalt. En Passant pedig érezte, hogy rossz napja lesz. Jadoube-hoz menni nem volt éppen életbiztosítás, különösen nem az évek óta folyó algériai háború idején, amikor Jadoube úgyszólván teljhatalmat kapott…

En Passant sejtelmei nem csaltak.

– Nézze, En Passant – mondta Jadoube –, én jól tudom, hogy maga egy ló, és az emberei sem különben, de most mégis segítségül hívom. Kémet kell leleplezni. Arról van szó, hogy rendkívül ügyes fickó furakodott be a hadügyminisztériumba, és sok egyéb mellett emiatt sem tudunk előbbre lépni ebben az istenverte háborúban. Odaát lassan jobban tudják csapataink elhelyezkedését, mint a saját tábornokaim. Ellenkémet próbáltunk beépíteni, aki el is ért valamit. Megszerezte az itt működő kém rejtjelét. Ez pedig a következő:

81g2H31g3g21g3G21Gk2G2K5H11g1G4fF6

– Kérem, én annak idején fel voltam mentve titkosírásból – sóhajtott a felügyelő.

– Az a baj, hogy a jelek szerint az én szolgálatom tagjai is – pattogott Jadoube. – Fél év telt el, amíg rájöttek, hogy ez micsoda, közben a téves információk alapján letartóztattunk egy nagymamát Arles-ban, egy bikaviadort Nimes-ben és vagy tizenöt hivatalos bocsánatkérést kellett megírnom. Most azonban már tudjuk, hogy ez micsoda!

Napóleoni módon keresztbetette a karját.

– Ez egy sakkállás! A jelzés Forsyth-jelzés! Az állás pedig ez:

– Egy pillanat! – vágott közbe En Passant, aki immár a helyzet urának vélte magát. – Engedje meg, hogy tanácskozásra segítségül hívjam hivatalos sakkszakértőimet.

Az ifjú specialista rövidesen megérkezett atyjával együtt, de roppant dühös volt, ugyanis a televízió elől cibálták oda, amelyben éppen egy szexfilmet vetítettek. Kerek-perec kijelentette:

– Ha nem nézhetem végig, nem csinálok semmit!

– De drága kisfiam, itt Franciaországról van szó… – próbálta magyarázni a felügyelő, de végül nem tehetett mást, bekapcsolta a televíziót és jobb híján ő is nézni kezdte a hajdani emlékeit idéző filmet.

A film másfél óra múlva véget ért, ekkor a fiú a gondosan előkészített sakktáblához lépett, egy darabig tűnődött, majd közölte:

– Matt négyben! A megoldás: 1. He4 Kd4 2. Hc3 Kc4 3. Hxb5 Kxb5 4. Fd3 matt. Ha ez mond nektek valamit, van látszólagos játéka is: 1. – Kd4 2. He2† Kc4 3. d3 matt.

En Passant és Pièce Touchée lázas munkába kezdett. Megvariáltak mindent: a kém talán a „látszatba” rejtőzött… Netán az e4 mező mond valamit… Az időközben behívott Jadoube egyre komorabb arccal figyelte erőlködésüket. En Passant már azt számolgatta, mennyi is lesz a nyugdíja, amikor a kisfiú apjához fordult:

– Papa, most hallom, hogy ti valami kémet kerestek. Miért nem mondtátok előbb? Ebben a feladványban ugyanis van egy báb, az f5 gyalog, ami kicserélhető, méghozzá ugyanolyan fekete bábra:

– Most is matt négy lépésben, azonban nem jó 1. He4?, hiszen a sötét gyalog leütné, hanem 1. Hh1! Kd4 2. Hf2 Kc4 3. Fa2† Kd4 4. Hxf5 matt. Ez az előbb persze nem ment, mert f5-ön világos gyalog állt. [9]

– Mondja – fordult Pièce Touchée Jadoube-hoz – van a hadügyminisztériumban olyan részleg vagy osztály, amelyre illik az „f5” jelzés?

– Úristen, hogy erre nem gondoltam! – sápadt el a titkosszolgálat főnöke –, f-fel jelölik a pénzügyi (finance) osztályt… Az ott dolgozókat nem is vizsgáltuk… Irány a hadügyminisztérium!

Tíz perc múlva már egy egész rendőrszakasz tört be a pénzügyi osztály 5. szobájába – ám ott már nem találtak senkit. Illetve: megtalálták a 2. sakkállást és egy levelet:

„Tudom, hogy rájöttek a titkomra, ezért menekülnöm kell. Mire ezeket a sorokat olvassák, már teljes biztonságban vagyok, és az enyéim között harcolok Algéria szabadságáért.”

– Mikor hagyta el az itt dolgozó úr az épületet? – hörögte Jadoube.

– Másfél órával ezelőtt, uram – válaszolták szolgálatkészen.

– Akkor már nem tehetünk semmit. Tudja – fordult most már bizalmasan Jadoube En Passant felügyelőhöz – az egyetlen vigaszom, hogy amíg maguk a rejtélyen törték a fejüket, klassz kis filmet láttam a televízióban. Még jó, hogy néha tűrhető a műsora…

*     *     *

– Van más ilyen „kémfeladvány” is?

– Akad, bár elég nehéz készíteni, hiszen két különböző állást kell összekomponálni. Bemutatok egy modern változatot:

Matt két lépésben. Ebben az állásban a megoldás 1. e8H! (fenyeget 2. Hxf6 matt). Ha a sötét vezér elmozdul, 2. Vxc6 vagy 2. Hxc3 matt következik. 1. – Bh6-ra 2. Hc7 a válasz, 1. – Bf7-re pedig 2. fxg4 matt. Helyezzünk e7-re sötét gyalogot:

Most is: matt két lépésben. A megfejtés ezúttal 1. a8H!, fenyeget 2. Hc7 matt. Ezt a fenyegetést sötét az e7 gyalog lépéseivel védi, de 1. – e6-ra 2. Vxc6 matt, 1. – e5-re 2. Hxc3 matt következik. 1. – gxf3-ra a válasz 2. Fxf3 matt.

Az áruló betűk

– Ezt megúsztam… – sóhajtotta a halálsápadt férfi.

– Ha megúszta – mondta udvariasan En Passant –, akkor már nem ránk tartozik…

– Nem ilyen egyszerű. De engedje meg, hogy mindenekelőtt bemutatkozzam: Théodore Noyau vagyok.

– No jó, és miben lehetek a szolgálatára?

– Talán találkozott már a nevemmel?

– Valóban – mondta En Passant – a minap volt egy kocsmai verekedés…

– Azt hiszem, kissé téved – mondta udvariasan az ősz hajú üzletember. – Igazgatósági tagja vagyok az egész Európát behálózó kartellnek, amely szigorúan titkos szállítmányokat küld a fejlődő országokba. Ádáz harcban állunk az amerikai–görög nagytőkésekből álló csoporttal. Már nemegyszer került sor heves összeütközésekre, sőt erőszakos cselekedetekre is. A közelmúltban Mangánia kormánya tárgyalt velünk. Én vezettem részünkről a megbeszéléseket, és szerénytelenség nélkül mondhatom, a döntő pillanatban bedobott új javaslatomnak köszönhető, hogy mi kaptuk a megrendelést. Már csak az volt hátra, hogy elutazzak a mangániai fővárosba a szerződés parafálására, amikor váratlanul levelet kaptam. Két sor volt benne: „Semmi körülmények között ne menjen a november 19-i géppel.” Aláírás, feladó sehol.

– És ön nem ment el a géppel?

– Ilyesmi előfordult már a praxisomban. Volt olyan eset is, hogy az előzetes figyelmeztetés csupán vaklármának bizonyult. De most hittem a levélnek. Kerülő úton mentem, emiatt egy nappal előbb kellett indulnom. Már csak visszaérkezésem után szereztem tudomást, hogy a másik gép nem sokkal az Orly repülőtérről történt felszállás után kigyulladt a levegőben és felrobbant. Senki sem maradt életben…

– Ezt az ügyet nem mi nyomozzuk…

– Tudom – mondta Noyau. – De a sakkhoz értenek.

En Passant a mennyezetre nézett, de pókhálón kívül egyebet nem látott. Aztán bólintott.

– Mindenképpen szeretném megtudni, ki és miért mentette meg az életemet. És a levél hátoldalán egy sakkállás volt. Én magam nemigen tudok sakkozni, pontosabban, volt egy idő, amikor szívesen játszogattam, de azóta szinte mindent elfelejtettem. Kérem, vizsgálják meg ezt az állást:

– Ez egy üsd-vágd feladvány az ősidőkből – nyilatkozta az ifjú szaktanácsadó. – A bábok tömeges kiirtása vezet a hétlépéses matthoz: 1. Fg5† Kd7 2. bxc6† bxc6 3. Bxd5† Vxd5 4. He5† Fxe5 5. Hxe5† Vxe5 6. Fxe6† Vxe6† 7. Vxe6 matt. Érdektelen…

Már le akarta söpörni az állást, de az apja még idejében megállította:

– Betű van a táblán!

– Mindannyian odanéztek, és valóban, a teljes megfejtés után váratlanul egy M betű rajzolódott ki a táblára![10]

Théodore Noyau már mindent értett:

– Marie – suttogta – Marie Noble …

– Ezt a nevet hallottam már – gondolkodott el En Passant. – A negyvenes évek híres hastáncosnője…

– Igen, ő az… A Moulin Rouge ünnepelt sztárja volt. Ott ismerkedtünk össze, szerettük egymást… Marie imádta a sakkot, a kedvéért meg kellett tanulnom játszani, bár túl sokra sohasem vittem. Aztán néhány év múlva szakítottunk, engem lekötött az üzlet. Néha még találkoztunk, aztán férjhez ment, talán bosszúból. A férje az öreg Kopassis lett, éppen a velünk szemben álló csoport egyik görög vezetője. Most Marie-nak van egy saját kis szigetecskéje, három jachtja, száz főnyi személyzete, bár amilyennek ismertem, nem hinném, hogy boldog…

– Ő küldte volna ezt a levelet?

– Semmi kétség. Ki más szerezhetett volna tudomást a férjének és a hozzá hasonló gazembereknek a terveiről? Hogyan is köszönhetném meg neki…

– Talán Ön is küldjön valami sakkállást – javasolta Pièce Touchée. – Ha az M betűt így el lehetett rejteni, miért ne lehetne az ön monogramját is?!

Néhány hét múlva egy jelentéktelen levélke érkezett Görögországba madame Kopassis címére. Benne kis cédula volt, ezzel az egy szóval:

Merci, a hátoldalán pedig két feladvány. Az öreg Kopassis csak nevetett a levélen:

– Akad valaki, aki tudja, milyen bolondja vagy a sakknak, Marie… Az asszony azonban csak merően nézte a két állást:

Megértette őket. Az első feladványban világos indul és két lépésben mattot ad. A megoldás: 1. Bd1 és a főváltozat mattja 1. – Kb2 2. Vh8 – „T” betűt rajzolt a táblára Bd8–d1 és Va8–h8-cal. A második feladvány háromlépéses volt és megoldása során – 1. Vh1 Ka2 2. Va8† Kb1 3. Va1 matt – a világos vezér „N” betűt írt le.[11] T N – Théodore Noyau…

Vajon folytatódik-e még ez a szótlan beszélgetés?

Hová tűntek a gyémántok?

– Hát akkor foglaljuk össze a történteket, uraim – mondotta Franciaország belügyminisztere.

– Foglaljuk – bólogatott En Passant felügyelő –, de amikor Pièce Touchée finoman meglökte, azonnal elhallgatott.

– Tulajdonképpen mindent tudunk, és mégsem tudunk semmit. Az alvilágtól jött értesülés alapján biztosra vehetjük, hogy az utóbbi időben elkövetett ékszerrablások tettesei az Extravagant cirkuszcsoportban keresendők. Önök is tudják, milyen sikerrel szerepelnek nálunk évről évre: a közönség sohasem látott ilyen nyúlánk akrobatákat, filigrán, kecses nőket…

En Passant felsóhajtott – neki is tetszettek…

– De éppen ezt az adottságukat – folytatta rosszallóan a belügyminiszter – nyilvánvalóan arra is felhasználták, hogy bejussanak olyan helyekre, amelyeket egyébként jól őriztek: arisztokrata családok szalonjaiba, hálószobákba, budoárokba, és vagyont érő ékszert emeljenek el.

– Azonnal letartóztatni! – javasolta En Passant.

– Hiszen ha az olyan könnyű lenne! Mindig kesztyűben dolgoznak, ujjlenyomatot sohasem hagynak hátra, és bárhogy kutatjuk is kocsijaikat, személyes holmijaikat, hiába lépnek be derék rendőreink még az állatok ketrecébe is, eddig sohasem találtunk semmit. Letartóztatjuk őket, aztán sűrű bocsánatkérések közepette szabadon bocsátjuk. Most azonban sikerült előrelépnünk. Az alvilág megunta, hogy örökösen razziát tartunk, és zavarjuk a tisztes üzletmenetet, ezért azt is megsúgták, milyen módon tájékoztatta a tolvajbanda az orgazdákat az ékszerek hollétéről: a Le Matin-ben a lopásokat követő napon meghatározott helyen, apróhirdetésben közölték, hogy Georgette a temető ilyen és ilyen számú parcellájában nyugszik, vagy hogy Michel Lyonba utazik, várják az állomáson.

– Hát akkor most is meg kell nézni az apróhirdetéseket; tudtommal tegnap lopták el az Horripilant család gyémántjait…

– Képzelje, megnéztük az újságot. Százszor is, nagyítóval. Ám az adott helyen most nem apróhirdetés volt, hanem sakkfeladvány. Hát ezért vannak itt maguk…

En Passant és Pièce Touchée áldotta a sorsot: amikor reggel hivatták őket, magukkal hozták az ifjú sakkszakértőt is…

– Kérem, mutassa azt a feladványt…

– Nem nagyon értek a sakkhoz – mentegetőzött a miniszter –, de sejtem, hogy ez valami tévnyomat, ki látott már ilyen fekvő lovat… Egyébként elárulhatom, hogy a feladványnak normális megoldása van, ha figyelembe vesszük, hogy g2-n huszár áll. A követelmény: szabadmatt két lépésben. Gépbe tettük, megoldottuk: 1. He3 d8H 2. Hc4 d4 matt. Ezt a megoldást aztán sokáig analizáltuk. Ismerve az ön nyomozásait, összeolvastuk a betűket, számokat, megpróbáltunk a bábok mozgásából következtetni a megoldásra; sehol semmi. Valószínűleg véletlen csupán, hogy ez az állás ott jelent meg, ahol az üzenet szokott lenni. De azért nézzék meg…

– Drága gyerekem, látsz te itt valamit? – kérdezte fiacskáját a felügyelő helyettese, amikor végre magukra maradtak.

– Fejlődnek a rablók – felelte mélyértelműen a srác –, már tündérbábokat is használnak…

– Miféle tündérbábokat? Hát az a kifacsarodott huszár nem tévedés?

– Dehogy! Így jelzik a szaklapokban az úgynevezett „tevéket” (angolul Camel, németül Kamel), amelyek hasonlóan lépnek, mint a huszár, csak éppen eggyel távolabb: a koordinátájuk 3,1; vagyis például ez a sötét, teve most d1-re, d3-ra, f5-re és h5-re léphet. A feladvány megoldása pedig 1. Tevef5 (Teved3? hiba lenne, mert oda a világos gyalog lép) 1. – d3 2. Tevec6 d8Teve matt. Ugyanakkor itt nem lehet lejátszani a huszárral kapcsolatos megoldást, mert 1. Tevef5 d8H után 2. Tevec4? sakkot adna a világos királynak.[12] De hová rohantok olyan sebesen?

– Uram! Söprűket, lapátokat, gyorsan! – kiáltotta En Passant a főnökének. – Aztán rohanjunk az istállóba! Minden teve hátsója mögé egy rendőrt kell állítani!

– De kérem, összetéveszt engem egy utcasöprővel – indignálódott a kormány illusztris tagja –, most még ki is fognak nevetni…

De nem nevették ki. Sőt, az egész párizsi sajtó ott volt a nagy eseménynél – remek fényképfelvételek készültek róla! – amikor a tevék újra napvilágra juttatták az ételükbe kevert és velük megetetett gyémántokat. Az Horripilant-ok feje keblére ölelte a visszanyert kincset, közben azt kiáltva: „A gyémántnak nincs szaga!” Az ifjú szakértő pedig nyomban „rágyújtott” egy Camelre, igaz, ebben a cigarettában csokoládé volt…

A tolvajkirály lebukása

– Tehát – összegezte mondanivalóját En Passant felügyelő –, minden okunk megvan rá, hogy feltételezzük, miszerint az alvilág ismét szervezett csoportba tömörült. Több jelentés is beszámol egy bizonyos „tolvajkirály”-ról, aki felkészíti a bűnözőket, ellátja őket a szükséges felszereléssel, tippet ad nekik, amiért természetesen el is teszi a zsákmány nagyobbik felét. Valószínűnek látszik, hogy minden hájjal megkent, igen értelmes emberrel van dolgunk. Besúgóink még csak a közelébe sem tudtak kerülni…

– Nekem pedig minden okom megvan rá, hogy feltételezzem, miszerint az emberei szamarak. – A főfelügyelő arca semmi jót nem ígért. – Nos, adok még egy hetet: vagy a tolvajkirály, vagy a nyugdíjazási kérelem!

– De…

– Elmehet.

En Passant átkozta balsorsát. Ezúttal tényleg mindent megtettek, hogy rátaláljanak a „tolvajkirály”-ra…

– Tegyünk még egy próbát – javasolta a főnökének Pièce Touchée. Úgy hallottam, hogy Pardeuse, a legjobb besúgónk már felgyógyult abból a verésből, amit „véletlenül” kapott a call-girl hálózat leleplezése után…

– Ezt már nem vállalom, uraim – nyöszörögte Pardeuse, és bánatosan simogatta nem az optikusnál készült monokliját. – Ezért agyonvernek…

– Még mindig jobb, mint ha nekem nyugdíjba kell mennem – sóhajtotta En Passant. – Megígérem, ha felderíti a tolvajkirályt, jutalmul gusztusos egyszemélyes zárkába csukatjuk, televízióval, rádióval és rendszeres bejárónővel. Emellett elfelejtjük, hogy azért a call-girl ügynél zsebrevágott vagy tízezer frankot, mert a címet előttünk még egy tucat kliensnek is megadta…

Pardeuse megértette, hogy nincs kegyelem. Felkereste csapszéki ismerőseit, fecsegett, figyelt, provokált, de két nap múlva mégis teljesen letörten tért vissza:

– Kérem, ez mégis túlzás… Én tudok markecolni, kasszafúrni, még a ramslihoz is értek, de a sakk miatt örökké csak bajom van…

– Mit halandzsázik ez összevissza? – nézett egyre reménytelenebbül En Passant beosztottjára. Pièce Touchée nyomban kapcsolt:

– Szóval mit kell tenni ahhoz, hogy egy becsületes betörő eljusson a tolvajkirályig?

– Nagy nehezen megkaptam a „tolvajkulcsot” – felelte Pardeuse. – A „tolvajkirály” ügynökei mindenkinek a kezébe nyomnak egy sakkállást, és ezt mondják: „Na, te ágrólszakadt, ha elegendő gógyid van hozzá, a többi a te dolgod. Tudod, a főnök nem dolgozik hülyékkel. Na, vigyen az ördög.” Ezzel otthagytak és véletlenül még az italukat sem fizették ki, alig bírtam összekaparni rá a pénzt.

– Mutassa csak azt az állást – kérte Pièce Touchée, és már telefonált is a fiának…

Az ábra alatt semmiféle szöveg nem volt. A kisfiú ennek ellenére könnyen megfejtette:

– Ez egy négylépéses feladvány. Ki kell cselezni a sötét futót. Az első lépés: 1. Bd7!, a bástya megfogja a b7 mezőt, fenyeget 2. Hc6. Sötét ezt csak 1. – Fg3-mal védheti. Erre azonban következik 2. Bd2!, fenyeget 3. Ba2 matt. Ezt a sötét futó kivédheti, ha visszatér 2. – Fe1-gyel, erre azonban 3. Ba5†! következik, és ha a sötét király üti a bástyát, akkor 4. Ba2 matt, ha pedig 3. – bxa5 jön, akkor 4. Bd6 a mattadó lépés. [13]

– De mi köze ennek a tolvajkirályhoz? – sóhajtotta a felügyelő.

Pièce Touchée elkezdte rakosgatni a bábokat, ám ő sem talált semmit. Magát átrázták, Pardeuse…

– Lehet, kérem. De hadd kérdezzek valamit: mintha az előbb itt mindenféle számokat meg betűket mondtak volna…

– Lehetséges – villant fel Pièce Touchée szeme. – Írjuk csak le még egyszer a főváltozatot:

Bd7 Fg3 Bd2 Fe1 Ba5 bxa5 Bd6.

– Hagyjuk el ebből a figurák jelzését:

d7 g3 d2 el a5 a5 d6

– Vegyük most külön a betűket:

d g d e a a d

– Nem emlékezteti ez Önt valamire? – kérdezte a felügyelőt.

– Számomra teljes zűrzavar…

– Én pedig kiolvasom belőle a tolvajkirály nevét! Csak meg kell cserélni a betűk sorrendjét és ezt kapjuk: da Gedda.

– Úristen! – kiáltotta En Passant. – Szóval hozzánk szökött!

Gabriele da Gedda szökését a francia lapok is szenzációs tálalásban ismertették. Az olasz alvilág koronázatlan királyát sokévi sikertelen üldözés után végre elfogták, és a legszigorúbb milánói börtönbe zárták. Ám valahogy mégis megszökött az ítélet kimondása előtt, méghozzá apácának öltözve… És most már azt is megértették, miért ismerte el őt nyomban a párizsi alvilág: a szakma tehetséges képviselőit az egész világon megbecsülik.

– Ettől azonban csak még több lett a gondom – mondta En Passant. – Ha megmondom a főfelügyelőnek, hogy a tolvajkirály da Gedda, még jobban nekemront, mert most már a francia nemzeti büszkesége is meg lesz sértve: még egy saját tolvajkirályt sem tudtunk kitermelni… Csak az segíthetne rajtunk, ha meg is fognánk da Gedda urat.

– Főnök – mondta Pièce Touchée – a betűkkel jól jártunk. Hátha a számok is mondanak valamit. Ha a betűket elvesszük, ezt a számsort kapjuk: 7 3 2 1 5 5 6

– Olyan, mint egy telefonszám – mondta Pardeuse.

– De mennyire, hogy az! – Pièce Touchée már elemében érezte magát. Nyomban megkérdezte a tudakozótól, kié a szám, de aztán elszontyolodott: – Azt mondják, a Nyugdíjas Apácák Jótékonysági Egyesületéé…

– Mintha da Gedda apácaként szökött volna meg – emlékezett En Passant. – Pardeuse, jelentkezzék csak ezen a számon…

Pardeuse felemelte a kagylót, és elmondta megbeszélt szöveget:

– Pardeuse vagyok, a betörő. Uram, megfejtettem…

– Jól van, látom érdemes veled dolgozni – hallatszott a drót túlsó végén. – Gyere ide minél előbb…

A kedves invitálásra csakhamar egy szakasz rohamrendőr jelent meg a jótékonysági egyesület székháza előtt. Miután túljutottak három szobára való apácán, a hátsó udvarban megtalálták, akit kerestek: da Geddát és legközelebbi segítőtársait… Da Geddát utolérte végzete: kiadták és a milánói bíróság hosszas tanácskozás után hathavi felfüggesztett börtönbüntetésre ítélte. Pardeuse megkapta az összkomfortos magánzárkát, és En Passant tovább boldogíthatta a francia igazságszolgáltatást…

A MacGebedek végzete

– Féltem a kis gazdámat – mondta a hű inas.

– Mitől?

– Azt magam sem tudnám elmondani. Szíves engedelmével visszapillantanék a MacGebed ház történetébe. Mint tetszik tudni, ez Skócia egyik legősibb családja, amelyen azonban átok ül. Azt mondják, a MacGebedek győznek és elpusztulnak. Emlegetik sir William MacGebedet, aki Oroszlánszívű Richárd keresztes hadjárata idején bevett egy háremet, de hátulról ledöfték. Sir Samuel MacGebed híres orvostudor volt, megkapta I. Jakab idejében a „minden betegségek gyógyítója” címet, mire elvitte a nátha. Sir Thomas MacGebed volt a család első earlje, de egy év múlva kivégezték címadó urával, I. Károllyal együtt. Folytassam uram?

– Ha egy mód van rá, ne. Jelenleg ki a család feje? – kérdezte a glasgow-i rendőrfőnök.

– Gazdám, Sir Charles MacGebed. Ifjú még, mindössze huszonhárom éves. Nemrég hunyt el az édesapja, az áldott emlékű Sir Nathaniel MacGebed.

– Netán ő is győzött és elpusztult?

– Uram, ne vegye félvállról a dolgot. Valóban így történt. Igaz, egész életében nem történt vele semmi nevezetes, de megütötte a guta azon a napon, amikor az epsomi lóversenyen Aggszűz befutott…

– Más lóra tett?

– Dehogyis, ezt a lovat fogadta ezer fontért. A baj csak az volt, hogy szomszédja és legjobb barátja tízezer fontot tett fel rá. Ezt Sir Nathaniel nemes szíve nem bírta ki.

– És mit csinál ez a fiatalember?

– Kérem, ő találja el egész Angliában legjobban a lyukakat…

– Értem már – mosolygott a rendőrfelügyelő. – Maga most valamelyik féltékeny férj bosszújától félti őt…

– Uram, attól tartok, nem ugyanarra gondolunk. Sir Charles Anglia legjobb minigolfozója, biztos esélyese a billyfooli versenynek. Legalábbis volt. A napokban ugyanis egy levél érkezett hozzá, és azóta búskomorságba esett, nem edz, még kedvenc heringjeit sem eteti.

– Mi van abban a levélben?

– Nem tudom, uram. Névtelenül jött, és tartalmát velem nem ismertették. Tény, hogy gazdám időről időre felállít a sakktáblán egy állást, mindig ugyanazt. Kevéssé értek a sakkhoz, csak annyit sajátítottam el belőle, amennyit annak idején a legfelsőbb inasiskolában tanítottak, de bátorkodom megemlíteni, hogy ez az állás teljesen zagyva:

– Szóval, a gazdám újra meg újra ezt veszi elő, levesz róla bábokat, aztán még szomorúbb lesz. Nekem csak annyit mondott: Christopher, végzet ül a családomon, én sem kerülhetem el… Nem fogadja Lady Cecilyt, szép menyasszonyát sem.

– Hát gebedjek mac, ha értek ebből valamit – sóhajtott a rendőrfelügyelő –, de épp a közelmúltban olvastam En Passant francia kollégám sikereiről, talán majd ő…

Egy nap múlva már összeült az „agytröszt” Glasgow-ban. A kisfiú most nem értette, mit akarnak tőle.

– Ez egészen világos. Matt egy lépésben. 1. Hxf7-tel. Na és?

Nem jutottak előbbre. Már az öreg inast kezdték gyanúsítani, hogy rosszul másolta le a kritikus állást, amit az tagadott. Végre Pièce Touchée jobban odafigyelt:

– Mit is mondott Christopher? A MacGebedek győznek és elpusztulnak? Meg hogy a gazdája bábokat szedett le?

– Úgy van, uram.

– Fiam, húzd csak meg azt a kulcslépést! Most 1. Hxf7 után sötét matt. Fogjuk fel úgy a feladványt, hogy a győztes elpusztul. Ebben az esetben le kell venni a világos huszárt is meg a sötét gyalogot is, amit elpusztít. Most mi van?

– Újra csak matt egy lépésben, de ezúttal 1. Hxg6-tal. És ha neked az a mániád, apa, hogy ezt folytatni kell, akkor most levehetjük ismét a huszárt meg a sötét huszárt is, amit kiütött. Akkor újra matt, ezúttal 1. gxf4-gyel. Ha a két gyalogot levesszük, ismét matt, most 1. f4-gyel. Aztán megint f4-gyel. Aztán Bxf5-tel. Aztán cxd4-gyel, majd d4-gyel és megint d4-gyel. Ezután Ff4-gyel adhatsz mattot. Ha a futót is leveszed, Bxe1-gyel. És végül – ez már a tizenkettedik matt egyfolytában: Ve4-gyel. Ezzel az ügy véget is ér… [14]

– Érti már, kedves főnököm? – mondta nyájasan Pièce Touchée. – Aki ezt a sakkfeladványt elküldte Sir Charlesnak, az családja végzetére akarta figyelmeztetni: amelyik figura ebben a feladványban mattot ad, az nyomban elpusztul… Emiatt olyan búbánatos az earl…

– De hogyan segíthetünk rajta?

– Beszélni kellene a ladyvel. Ő talán azt is tudja, hogy ki és miért küldte ezt a feladványt.

A lady egy bűbájos tizennyolc éves, szőke leányzó volt, mellesleg festőnő. Amikor feltárták előtte vőlegénye magatartásának okát, nyomban felkiáltott:

– Az a nyomorult disznó!

– De Lady, mégsem kellene így szólnia uramról – dohogott Christopher. – Elvégre rövidesen az ön neve is MacGebed…

– Nem róla beszélek, hanem Achar Codóról, erről az őrült sakkozóról, akivel korábban együtt jártunk, de szakítottam vele Charlie miatt… Ezt csak ő tehette. De most befűtök neki!

Néhány nap múlva az earl ismét levelet kapott. Ettől azonban olyan jó kedve támadt, hogy behívta Christophert, kidobatta az ősi családi sakkot, megnyerte a versenyt, elvette Cecilyt, hat gyerek, köztük két ikerpár boldog atyja lett, és egyszer s mindenkorra véget vetett a MacGebedek végzetének. A változást egy egyszerű rajz okozta, amely Achar Codót ábrázolta abban a pillanatban, amikor a feladványban „legyilkolt” világos tisztek a hasán táncolnak, farba rúgják, és egyéb illetlenségeket művelnek vele – amit csak Lady Cecily szűzi fantáziája kigondolhatott. A rajz másolatát az illusztrált fél is megkapta, de nem tette ki családi képei közé…

*     *     *

– Van még ilyen „végzetes” feladvány?

– W. H. Reilly készített egy olyat, amelyben nem ütnek ki sötét bábot: Kb6 Va6 Bb4 Be8 Fc6 Fd8 Hc5 He5 c4 c7 d7 e4 e7 f4 f6 f7 – Kd6 Fa8 He1 e6. (Fairy Chess Review, 1937.)

– Mondom a mattokat: c8H, Fc7, d8V(B), Bd8, e8H, f8V(F), Hf7, e5, He4, c5, Bd4, Va3. Kár, hogy a gyalogátalakulások nem egyértelműek… És melyik a legszebb ebből a fajtából?

– Dawson úgy vélte, hogy Hersom munkája:

– De ennek a megfejtését talán megkeresed magad… [M7]

Az Európa Kupa viharos döntője

– Uram, hallott ön már a Drapp Ördögökről?

– Az ördögök általában feketék – mondta udvariasan En Passant felügyelő, és reménykedett, hogy az előtte ülő ideges úriember előbb-utóbb megnyugszik. Ám az tovább folytatta:

– Lehetséges, hogy ön ne tudna az évszázad, mit, az évezred mérkőzéséről? Az Európa Kupa soron következő döntőjéről, amelyet a Drapp Ördögök vívnak az Irreal York ellen? Erről a meccsről, amelyen tíz- és tízmilliók forognak kockán?

– Szeretném felhívni a figyelmét – mondotta nyájasan a felügyelő –, hogy én inkább a zsebelés, rablás, markecolás szakértője vagyok…

– Uram! Csak ön menthet meg bennünket! – kiáltotta az ördögszakértő, és a felügyelő lába elé borult…

Még sokáig beszélgettek ebben a hangnemben, de aztán nagy nehezen kiderült a lényeg. Mr. Chort, a Drapp Ördögök menedzsere attól tart, hogy merényletet követnek el csapata valamelyik tagja ellen. Igaz, a csapat szigorúan őrzött edzőtáborban készül a sorsdöntő mérkőzésre, de gyakran sündörögtek a tábor körül gyanús alakok… Saját szemével látta, amikor például Wenrocának, aki a csapat védelmének oszlopa, valami levelet csúsztattak a zsebébe, és amikor elkérte tőle, a hátvéd csak könnyedén legyintett, de nem mutatta meg azt. Mindennek tetejébe a csapat állandó szakácsával az történt, hogy a szerelme váratlanul Tahiti szigetére repült és táviratot küldött: „Willy, ha szeretsz, utánam jössz…” És Willy, sajnos, szerette…

– Van másik szakácsuk is? – kérdezte a felügyelő.

– Kénytelenek voltunk felvenni egy ismeretlent, aki azonban ragyogó ajánlólevelekkel jött, és nagyon kedves, szolgálatkész emberke… Ugyanis nagyon kicsi – tette hozzá Mr. Chort. – De nem őtőle tartok, egyébként is a labdarúgók minden ételét előzőleg megkóstoltatom valakivel. Attól félek, hogy valami más úton törnek ránk… Mindent fizetek, és fejedelmi ellátásban lesz részük, csak jöjjön ki hozzánk az embereivel…

Így került En Passant, Pièce Touchée és egy rendőrszakasz a Deholwan táborba, ahol jókat ettek, aludtak és unatkoztak, mígnem a döntőt megelőző napon mégis történt valami.

– Balbert, a csapat híres 9-ese, a csodálatos középcsatár, akitől gólt, sőt gólokat vártak a döntőn, felháborodottan mutatott egy piszkos papírdarabot a menedzsernek és a felügyelőnek:

– Ezzel csúzliztak meg kívülről… Az áll benne: „Balbert, öreg cimbora, ha nem igyekszel túl nagyon, felvehetsz százezer ficcset a meccs után… Ha oké, lődd vissza a törött szilfa irányába…”

Mire a rendőrök odarohantak a szilfához, ott már rég nem volt senki, csak egy parázsló cigaretta emlékeztetett arra, aki nemrég ott járhatott. A menedzser komoran mondta En Passant-nak:

– Ugyanilyen koszos papírdarabot kapott Wenroca is… De ő nem mutatta meg…

Pièce Touchée rohant hozzájuk:

– Felügyelő úr, egy érdekes levél jött a mai postával… A kis szakács, akinek eddig sose küldtek levelet, most expressz kapta ezt a furcsa lapot: „Kedves Öregem! Tudom, hogy unatkozol odabent, hát elküldöm neked ezt a nagyon figyelemre méltó sakkfeladványt”:

– Már megint a sakk! – jajdult fel a felügyelő. – Hívja azonnal a kisfiát…

A menedzser ugyan nem értette, miért kell saját Cadillacjén egy tízéves srácért rohannia, de engedelmeskedett. Közben a felügyelő és helyettese elkezdett kombinálni:

– Az nem véletlen – mondta Pièce Touchée –, hogy nyomban azután, hogy Balbert „nem csúzlizott vissza”, hogy ilyen expresszlevél jött. Ez a sakkfeladvány üzenet a szakácsnak, akit meglehetősen körmönfontan építettek be a táborba az előző szakács „elvezénylésével”. A szakács ugyan nem mérgezheti meg az ételt, de ezer más módja van, hogy ártson… Egyébként valószínű, hogy a merényletet csak egy személy ellen tervezik, hiszen több már feltűnő lenne, és ráadásul a csapat kérhetné a mérkőzés elhalasztását. De ha csak egy ember sérül meg, akármilyen kulcsember is, a Drapp Ördögöknek ki kell állniuk.

Itt tartottak, amikor megérkezett a rendőrség „sakkszakértője”. Érkezését titokban tartották, hogy a szakács ne neszeljen meg semmit. Unottan nézte a sakkállást, majd kijelentette:

– Ez egy egyszerű mattfeladvány – éppen kilenc lépésben.

– Kilenc! – kiáltott fel a menedzser és a felügyelő egyszerre. – Minden világos! A szakács figyelmét felhívták a 9-es számra, Balbertre…

– Ne adjuk a levelet oda a szakácsnak – javasolta a felügyelő, és ezt mindenki elfogadta, amikor a srác hirtelen felkiáltott:

– Micsoda marhaság! Hiszen…

Izgatottan nézték, amit mutatott. Utána Pièce Touchée a menedzserhez fordult:

– Mr. Chort, nagyon vigyázzon a válaszára. Jól sakkozik ez a kis szakács?

– Ragyogóan. Mindenkit megvert a táborban, még vezérelőnnyel is, és folyton a sakk-könyveket bújja…

– Még egy kérdésem van. Hányas mezt visel Wenroca, aki nem mutatta meg magának a becsúzlizott levelet?

– Ő az ötös.

– Akkor azt javaslom, hogy…

*     *     *

A döntő napján gyorsan követték egymást az események. Közvetlenül ebéd után, amikor a csapat már indulni akart a pályára, a kis szakács véletlenül megbotlott, estében magával rántotta a csodálkozó Wenrocát, aki az eséstől kificamította a bokáját, és így nem játszhatott. Kiderült azonban, hogy a menedzser mindenre gondolt, és az ötös mezt így a tehetséges fiatal Uyonc vette magára.

A Drapp Ördögök az első perctől kezdve támadtak. Uyonc élete első nagy mérkőzésén remekelt, mindent meggátolt, és még arra is volt ereje, hogy hosszú előreadásokkal kísérletezzen. Egyik ilyen labdájából fejelte Balbert az első gólt, amelyet rövidesen még kettő követett. A félidő 3-0-lal végződött, és a második félidő két gólja, egy a Drapp Ördögök, egy pedig az Irreal York hálójába, már nem változtatott az eredményen. A győztesek örömét az sem zavarta, hogy sakktudós szakácsuk szőrén-szálán eltűnt…

Nem volt éppen irigylésre méltó dolga. A mérkőzés után jelentkeznie kellett az Irreal York székházában, ahol az igazgató vérben forgó szemmel támadt rá:

– Maga szerencsétlen hülye! Mit csinált?

– Végrehajtottam az igazgató úr utasítását, amelyet megbeszélésünk értelmében sakkfeladványban küldött el. Minthogy a feladvány ötlépéses volt, elintéztem a Drapp Ördögök ötösét…

– Maga pontosan azzal az emberrel számolt le, akivel már megállapodtunk… A feladvány nem öt-, hanem kilenclépéses volt…

– Elnézést, igazgató úr, de csak ötlépéses volt… Tessék ezt megtekinteni…

És kiderült, hogy a feladványnak a csinos intenció: 1. Hg6† Kh7 2. Hxe5† Kh8 3. Hg6† Kh7 4. Hf4† Kh8 5. Hb6 Fxb6 6. Hg6† Kh7 7. Fg5 f1V† 8. Hf4† Kh8 9. Ff6 matt – vagy 7. – Ba7† 8. He7† Kh8 9. Ff6 matt, illetve 7. – Fd4 8. He5† Kh8 9. Ff6 matt – mellett van egy prózai mellékmegfejtése: 1. Hg6† Kh7 2. Hf8† Kh8 3. Fh6 f1V† 4. Fxf1 és 5. Fg7 matt. Az igazgató megértette, hogy a véletlen keresztülhúzta szándékát, de hogy az övé legyen az utolsó szó, még hozzátette:

– Lehet, hogy maga ért a sakkhoz, de a futballhoz nem. Meg ne lássam itt többé!

És az emberke elkullogott, üres zsebbel, de sejtve már valamit Caissa istennő bosszúálló kezéről…

*     *     *

– Hogy is volt ezzel a feladvánnyal tulajdonképpen? – kérdezte Rozsda, miután kinevette magát.

– Elég egyszerű történet. A szerző, Baldur Kozdon a Magyar Sakkélet részére küldte el ezt a feladványt, 1974-ben meg is jelent, de az olvasók „megfúrták”.

– És ilyenkor a feladvány megsemmisül?

– A szerzőnek módja van javításra, de fel kell tüntetnie művén, hogy javítás. Általában azokon a versenyeken, ahol a feladvány megjelent, elfogadják a javítást és figyelembe veszik. Ha pedig a verseny utóközléses volt, tehát a pályamű nem jelent meg, újra a szerző rendelkezésére áll, és megint próbálkozhat. Persze, célszerű előzőleg a feladványt megvizsgálni, mert azért a mellékmegfejtés (amelynek a neve angolul cook, németül Koch, és mindkettő olyan szakácsra utal, aki odakozmálta a főztjét) mindenképpen kellemetlen, és nem tesz jót a szerző hírének…

A milliomoslány elrablása

– Uram, el fogják rabolni a lányomat…

– Olyan biztos benne?

– Hogy a lányom? De uram!

– Nem arra gondoltam. Hogy el fogják rabolni…

– Házi detektívünk jelentette már másfél hónappal ezelőtt, hogy Geneviève, aki eddig is tetszése szerint élte a milliomoslányok zaklatott életét, ezúttal olyan galeribe keveredett, amelyben jelen van az egyik zsarolási ügy főszereplője is… Tízmilliót szedtek ki a megtört atya zsebéből.

– Akkor célszerű – mondta En Passant –, ha ön is készenlétben tartja ezt az összeget…

– Először is nem akarok fizetni, másrészt tőlünk, Foltoche-októl jóval többet kérnének.

– Nem lenne egyszerűbb, ha figyelmeztetné a lányát?

– Megtörtént, mire elküldött, nem is részletezem, hová. Közölte, hogy azokkal él, akikkel neki tetszik.

– Kellemetlen – mondta sokatmondóan En Passant. – De a párizsi rendőrségnek más osztályai is vannak. Miért pont hozzám fordult?

– Mert megpróbálkoztam valamivel. Geneviève-et bezártam otthon, a leveleit szigorúan cenzúrázom. Ennek ellenére tegnap ismét találtam egy levélkét a szemétkosárban: „Gen, várunk a kis moziban.” A lányom az utóbbi időben kizárólag sakkozással tölti az idejét, valaki rendszeresen feladványokat küld neki megfejtésre, ezeken dolgozgat. Elég jól tud…

– Végül is mitől tart?

– Azt hiszem, ezekben az állásokban üzenetek rejlenek, amiket én képtelen vagyok megfejteni. Jó lenne, ha ön, a világhírű sakkszakértő megvizsgálná ezt a dolgot…

Ám már nem volt mit megvizsgálni. Telefonon keresték az öreg Foltoche-t és elmondták neki, hogy csemetéje az ablakon át néhány perccel ezelőtt ismeretlen irányba távozott. Nem maradt utána más, csak egy sakkállás az asztalon…

– Biztos abba a moziba ment… Rohanjunk a lányom szobájába, hátha az állásból még megtudhatjuk, hol van Geneviève…

Pièce Touchée útközben felszedte a fiát, aki éppen snúrozott a téren. A szakértő igencsak zúgolódott, és csak akkor nyugodott meg, amikor kárpótolták a várható nyereség duplájával. Geneviève szobájába lépve ezt az állást pillantották meg:

– Matt háromban – mondta az ifjú némi tűnődés után. – A megoldás 1. Fh1! Sötét lépéskényszerben van, és most 1. – c1-re (mindegy, milyen tisztet vesz fel sötét) 2. Vg2† Kxf7 3. Vb7 matt következik. (Ezért kellett a világos futónak a tábla túlsó végébe mennie, hogy ne legyen útban!) 1. – c3-ra a válasz 2. Hh6, majd 3. Vg8 matt. A sötét huszár lépéseire 2. Vxa3 és 3. Vf8 matt következik. 1. – Kxf7-re a válasz 2. Vxc4† és 3. Vc7, illetve 3. Vg8 matt.

– Nagyon szép – dobolt az öreg Foltoche türelmetlenül az asztalon –, de mi köze ennek a kis mozihoz, vagy talán a film címéhez?

A fiú vállat vont. Pièce Touchée pedig a kulcslépés után létrejött állást nézegette:

– Fiam, nincs ennek az állásnak is megoldása?

– Miért ne lenne? Ha ez is egy háromlépéses feladvány, akkor most a megoldás 1. Fa8! lesz (ismét csak el kell menni az útból). Ezt a csiki-csukit akár a végtelenségig lehetne folytatni…[15]

Pièce Touchée-nak derengett valami az agyában.

– Ez a feladvány az örök visszatérést ábrázolja. Örök visszatérés! A Cocteau-film! Elég rég mutatták be, de nem megy véletlenül még valamelyik kültelki moziban?

A moziműsorból pillanatok alatt kiderült, hogy a központtól igen messze, ott, ahol még a metró sem jár, ezt a filmet játsszák… Azonnal autóba vágták magukat, és ezúttal En Passant rendőrfelügyelő élen járt a közlekedési szabályok megszegésében…

A mozi előtt meglátták Geneviève-et, amint éppen beült egy fekete kocsiba. Körülvették, és a lányt élénk tiltakozása ellenére hazavitték…

Persze, ez már nem sikerült két hónap múlva, amikor a lány gondosabban szervezte meg a szökését. Az öreg Foltoche csakhamar megnyugodott, zsaroló levél nem érkezett. Mindössze annyi történt, hogy Geneviève a banda élén a Foltoche-család ősi kastélyát fosztotta ki először, busásan kamatoztatva helyismeretét…

*     *     *

– Vannak még ilyen „csiki-csuki”, vagy más nevükön „perpetuum mobile” feladványaid?

– Sok van. Nem kell hozzá más, mint ebben a Krämer-feladványban is, hogy sötét teljes lépéskényszerben legyen és egyetlen lépéstől eltekintve világos is. Ha aztán megtette ezt a lépést, a kulcslépés után nyugodtan visszatérhet, mint ebben a feladványban:

Mindkét állásban: világos indul és három lépésben mattot ad. Az első állás megoldása 1. Bg8! és most 1. – f6-ra 2. Hf8 következik, a sötét király lépésére pedig 3. Hg6 matt.

A második állásban a megoldás természetesen 1. Ba8! és 1. – f6-ra 2. Hb8, majd 3. Hxc6 jön.

– Értem. Most tanultam valamit: az általad elmondott esetben mindig „perpetuum mobile” jön létre.

– Az a szép a sakkban, hogy mindennek az ellentéte is igaz. Vizsgáljuk meg ezt a feladványt:

Matt két lépésben. Minden feltétel adott: ha sötét lenne lépésen, 1. – Kxf3-ra 2. 0–0 matt következne, 1. – gxf3-ra 2. Bh4, 1. – e2-re 2. Fd2 és 1. – d3-ra 2. Vxe3. Ám világosnak is csak egyetlen várakozó lépés áll rendelkezésére: 1. Bh2! Most a mattok maradnak, az 1. – Kxf3-ra következő 2. Bf2 kivételével.

A kulcslépés után a feladvány újra matt két lépésben. És most jön a meglepetés: világos már nem mehet vissza a bástyával h1-re, mivel elvesztette a sáncoláshoz való jogát! A csiki-csuki véget ér, és világos kénytelen továbbmenni a bástyával. A 2. állás megoldása 1. Bd2!! Most 1. – Kxf3-ra újra 2. Bf2 matt jön, 1. – e2-re 2. Bxd4, ez jön 1. – gxf3-ra is, és új változatként jelentkezik 1. – exd2† 2. Fxd2 matt.

Kilenc kicsi néger

– Hosszú forró nyarunk lesz…

– Nekem is ez a véleményem. A mezei büdöske már bontogatja szirmait… – En Passant egészen belemelegedett. Az időjáráshoz értett!

– Azt hiszem, kedves és hírneves kollégám félreértett – folytatta udvariasan Baldower alezredes, a CIA osztályvezetője. Itt nálunk, az Egyesült Államokban ugyanis „hosszú forró nyárnak” nevezzük a négerek gettólázadásait. És, sajnos, úgy látszik, ebben az évben még hamarabb kitörnek, mint máskor. Ezért hívattuk Önt át sürgősen az Óvilágból, a rendőrségi sakkszakértőkkel együtt.

– Hogy jön a négerekhez a sakk?

– A következőről van szó. Az utóbbi időben megöltek egy egész sor, pontosabban hét néger kamaszfiút. A kicsi négereket minden esetben ugyanúgy ölték meg: megfojtották őket.

– Ugyanabban a városban?

– Éppen az az érdekes, hogy nem! Mi több, a gyilkos ide-oda utazgat, mintha csak be akarná járni az egész Egyesült Államokat. Az első gyilkosság Bostonban történt, utána elment a nyugati partvidékig, Cew-ba, majd visszatért a Chicagótól nem messze levő Cedar-ba, hogy onnan elmenjen a texasi Dallasba. A gyilkosság után néhány nappal a Nagy-Tavak vidékén bukkant fel, Erie-ben, és innen természetesen a kaliforniai öböl partjára száguldott, El Mayorba. A kanadai határ közelében levő Fry következett, és azóta nem történt semmi. Ennek három napja. Őszintén szólva aggódunk, hogy mi következik…

– Nem kellene megkérdezni a Ku-Klux-Klant? – nézett rá En Passant kissé kétértelműén az alezredesre.

– Azt tudnánk… – legyintett Baldower. – Biztonság okáért informálódtam, de kikérték maguknak: ők nem a kicsiket ölik, és nem egyesével… Egyébként nyomon vagyunk, ha ez önnek mond valamit.

– Akkor miért kellettünk mi Párizsból?

– Mert a nyom nem egyértelmű… Annyit tudtunk megállapítani, hogy az első gyilkosság napján Bostonból eltűnt egy férfi, aki azelőtt neves sakkozó volt…

– Hát igen, a sakkba sokan belezavarodtak már – mondta bölcsen En Passant.

– Hosszabb ideje kezelték súlyos depresszióval, amit az utóbbi időben dührohamok váltottak fel, méghozzá egyre súlyosabbak. Kezelőorvosának feljegyzése szerint nemegyszer kijelentette, hogy a sakk alapján kellene megreformálni a világot. Az utóbbi fél évben már nem játszott rendes játszmákat, hanem különleges állásokat vizsgált és jegyzetelte őket. Eltűnése után átkutattuk a lakását, de már nem találtuk ezeket a feljegyzéseket. Az előző napokban, úgy látszik, mindent elégetett. Csupán egy állás diagramját tudtuk úgy-ahogy rekonstruálni: és minthogy a sakktábláján is ennek az állásnak a töredéke állt, lehetséges, hogy ezzel foglalkozott az utolsó napokban. Azután felvette a bankban összes megtakarított pénzét és eltűnt. Két helyen távozóban látták a gyilkost, a személyleírás illik rá, és többen tanúsították azt is, hogy akkora testi ereje van, ami feltétlenül képessé teszi a fojtogatásos gyilkosságokra.

– A bostoni fojtogató…

– Az már régen egy elmegyógyintézetben ül. Mi „a sakkos őrült” néven könyveltük el. Minthogy rendkívül gyorsan változtatja a helyét, képtelenek vagyunk utolérni, végül is nem őrizhetjük az államok összes kicsi négerét… De ha nem fogjuk el nyomban, olyan robbanás lesz a gyermekeiket féltő félőrült anyák és munkanélküli apák révén, hogy az eddigiek halk szellőnek tűnnek majd ehhez a viharhoz képest…

En Passant összehívta a szakértőket, apát és fiát. Felrakták a táblára a Baldowertől kapott hadállást – és már a felrakásnál elakadtak, segítséget kellett kérniük egy másik készletből:

– Marhaság – mondta En Passant. – Hogyan lehet egy táblán kilenc sötét gyalog?

– Ismert dolog – mondta a kisfiú. – Ha bármelyiket levesszük, egy lépésben mattolhatunk. Ha a b6-ot, akkor megy 1. Bb4 matt, ha a c3-at, akkor 1. c3, ha a d6-ot, akkor 1. Bd8, ha az e4-et, akkor 1. Vxg4, ha az e7-et, akkor 1. Vf6, ha az f3-at, akkor 1. He2, ha a- g4-et, akkor 1. Hxf3, és végül, ha a h7-et, akkor 1. Vh8 matt jön.[16]

– Érdekes – mondta Piéee Touchée –, tehát az utolsó állásban, amelyet a keresett személy, vagy nevezzük nyugodtan őrültnek, láthatott, eggyel több sötét gyalog van a kelleténél… Következésképpen „rendet” akart teremteni a maga zavaros elmélete szerint. Nem fog megnyugodni addig, amíg a kilenc kicsi négert el nem pusztította…

– De hát hol keressük, az egész Egyesült Államokban? – sóhajtotta En Passant. – Az utazgatásai között semmiféle rendszer nincsen.

– Hátha mégis… Próbáljunk valami összefüggést találni a sötét gyalogok elhelyezkedése és a gyilkosságok színhelye között:

Az 1. gyilkosság színhelye: Boston.

Az 1. gyalog helye: b6.

A 2. gyilkosság színhelye: Cew.

A 2. gyalog helye: c3.

A 3. gyilkosság színhelye: Cedar.

A 3. gyalog helye: c5.

A 4. gyilkosság színhelye: Dallas.

A 4. gyalog helye: d6.

Az 5. gyilkosság színhelye: Erie.

Az 5. gyalog helye: e4.

A 6. gyilkosság színhelye: El Mayor.

A 6. gyalog helye: e7.

A 7. gyilkosság színhelye: Fry.

A 7. gyalog helye: f3.

A 8. gyilkosság színhelye: ?

A 8. gyalog helye: g4.

A 9. gyilkosság színhelye: ?

A 9. gyalog helye: h7.

– Sejtem az összefüggést – kapott a fejéhez En Passant. – Szembetűnő, hogy az a betű, amellyel az adott város neve kezdődik, valamint az az oszlop, amelyen a gyalog áll, egyezik! Figyelje csak: Boston és b, Cew és c, Cedar és c, és így tovább!

Baldower nem lett boldogabb:

– Jó, most már tudjuk, hogy a következő gyilkosság egy G-betűs városban történik majd! De ember, hát van fogalma róla, hány ilyen van az Egyesült Államokban?

– Valami van még itt… Nemcsak a betűk egyeznek, hanem a számok is.

– Hogyan? – kiáltották a felügyelők egyszerre.

– Úgy, hogy a városnév annyi betűből áll, ahányadik soron az esedékes gyalog tartózkodik! Boston hat betűből áll, és a gyalog is b6-on van! Cew három betűből áll, megfelel neki a c3 gyalog! Cedar ötből és c5-ön is van egy gyalog! Tehát igen nagy a valószínűsége annak, hogy a következő gyilkosság az előző színhelyétől távol, valahol újra a Felső-Tavak vidékén lesz, egy olyan városban, amelynek a neve G betűvel kezdődik és négy betűből áll!

Baldower kirohant, hogy kiadja a szükséges utasításokat. Ám néhány perc múlva sötét arccal tért vissza.

– Uraim, önöknek igazuk volt, de elkéstünk. Tegnap az esti órákban a Michigan-tó csücskében levő Garyban ismét megfojtottak egy néger fiút… Az egész város pánikban van…

Lázas számítások kezdődtek, hogy legalább az utolsó gyilkosságnál elcsípjék az őrültet. Hiszen ki tudja, ha végére ér a kilenc kicsi négernek, nem kezdi-e elölről az egészet, vagy nem fog-e egy másik sakkfeladványt „rendbe tenni”! Azonnal keresni kezdték a H betűvel kezdődő városneveket. Érdekes, hogy bár sok ilyet találtak, Hannibal, Hamilton, Hartford, Hastings, Hill City 8 betűsnek bizonyult, az olyanok pedig mint Hearst vagy Helena 6 betűsöknek. De volt egy 7 betűs, H-val kezdődő nagyváros, amely ráadásul útirány szempontjából is megfelelhetett a gyilkosnak, mert akárcsak Erie-ből El Mayorba, most is dél felé száguldhatott, Texasba, ahol már járt is egyszer Dallasban. Ez a város pedig Houston volt…

Ezekben a napokban úgy megerősítették a houstoni rendőrséget, hogy szinte minden egyes hazulról elcsavargó néger fiúra vigyázott valaki. Három nap telt el feszült várakozásban, és ekkor végre az egyik külvárosban egy rendőr észrevette a tagbaszakadt fehér embert, amint jó ideje követte a néger kamaszok egy kis csoportját. Kihívta a riadóosztagot, letartóztatták az illetőt és a kilencedik kicsi néger már megúszta…

Az elfogott ember egy pillanatig sem tagadta a gyilkosságokat, sőt felmutatta noteszát, amelyben minden pontosan úgy volt feltüntetve, ahogyan sejtették. A kihallgatás során sokat és zavarosan beszélt új elméletéről, amely abba torkollott, hogy őt kell megtenni elnöknek, akkor az Egyesült Államok amúgy is sakktáblára emlékeztető térképét szépen kiegyenesíti majd, 64 állam lesz (Alaszkára nincs többé szükség) és a lakosság gigászi méretű élősakk-parádékon vesz majd részt… Történetünknek ez a része azonban már a szemfüles pszichiáterekre tartozik.

*     *     *

– Van más ilyen „négerpusztító” állás is?

Újabban ezt a motívumot jóval bonyolultabban dolgozzák ki, több „négerrel” és nemcsak kicsikkel. Egy példa:

– Matt egy lépésben. Hány megoldás van?

– Nem akarlak túlságosan kifárasztani a megoldással, ezért megmondom, hogy visszaelemzés bizonyítja: valamelyik sötét báb nem állhat a táblán, vagy pedig le kell venni a d7 világos gyalogot, illetve a d8-on álló világos futót. Ily módon összesen tizenhét (!) báb közül kell kiválasztani a feleslegeset, és akkor valóban matt egy lépésben… Gondolom, végigkeresed… [M8]

Az árulkodó sakktábla

En Passant felügyelő táviratot kapott Stockholmból: „Cudarströmöt megölték. Ke5 Ba6 Bb5 Ff3 Hb8 Hc8 c6 Kc7. Kérjük a gyilkos nevét.”

– Ezek teljesen hülyének néznek engem – dühöngött a felügyelő. – Pièce Touchée, legyen szíves, ne vigyorogjon. Inkább tisztázza a részleteket. Az egész világ sakkügyeit nekem kell megoldanom…

Helyettese rövid idő múlva jelentkezett a tényekkel. Cudarström, valamikor neves dióhéj csempész, majd multimilliomos visszavonultan élt lődörgi birtokán. Öt lánya van, név szerint Bibi, Ulla, Ingrid, Liv és Karen; de őket sem szívlelte, egy évben egyszer hívta meg őket, a születésnapján. A legutóbbi születésnap a lányok egybehangzó vallomása szerint botrányosan végződött; apjuk ordított velük: „Ti valamennyien csak a halálomat várjátok! Menjetek a fenébe!” Kidobta őket, majd kirohant a kerti lakba, elefántcsont sakk-készletéhez, hogy megnyugodjon. A sakk volt ugyanis a kedvenc időtöltése. Ezúttal azonban végzetesnek bizonyult, mert valaki kívülről rázárta az ajtót, de még el is torlaszolta, így az idős ember nem tudott kijönni többé, ott halt meg. Mivel teljesen magányosan élt, csak egy hét múlva találták meg. Nyilvánvaló, hogy a gyilkosa valamelyik lánya lehetett. Az öregembernél nem találtak semmiféle írószerszámot vagy éles holmit, amivel gyilkosa nevét leírhatta vagy akár a falra karcolhatta volna. Az ottani kollégák csak a kirakott sakkálláshoz fűznek némi reményt, hátha abban van Cudarström utolsó üzenete…

– Jó! – mondta megadóan En Passant. – Hívja ide a fiát, akarom mondani, a rendőrség sakkszakértőjét. Megígérheti neki, hogy ahány lépés, annyi tábla csokoládét kap…

Az ifjú megjelent, méla undorral nézegette a sakktáblát, majd bejelentette:

– Akkor kérek ötvennégy tábla csokoládét.

– Tessék? – hebegte En Passant.

– Ez a feladvány ötvennégy lépéses. Áll az alku vagy sem? Én elmehetek pingpongozni…

– Csak azt ne – hörögte a felügyelő. Meghozatta a csokoládét, három évre kimerítve a rendőrség kiskorúaknak szánt reprezentációs keretét. Ezek után az elégedett sakkszakértő felállította a feladványt:

– Sorozatlépő szabadmatt ötvennégy lépésben! – közölte diadalmasan.

– Hát az meg micsoda? – kérdezte a felügyelő.

– Mióta tanítom a felügyelő bácsit, és még mindig nem tudja… Olyan feladvány, amelyben sötét egymás után ötvennégyszer lép, míg csak olyan helyzetet nem teremt, amelyben világos egy lépésben megmattolhatja.

– Ennyi világos tiszttel ötvennégy lépésig tart? – kérdezte az apja.

– Igen, mert világosnak csak egy lépése van, a mattadó lépés. Még ötvennégyben is meglehetősen kacifántos a dolog. Csak akkor oldhatjuk meg, ha tisztán látjuk a mattképet: a sötét királynak a8-ra kell kerülnie, ki kell irtania mindkét világos bástyát és a b8-on álló huszárt, és akkor világos már mattolni tud egy lépésben, c6–c7-tel. Mivel a világos bábok egymást védik, a sötét királynak valóságos ingajáratot kell végeznie. Először a b5-ön álló bástyát veszi célba: (1–12.) Kd8–e8–f7–g6– g5–h4–g3–f2–e3–d3–c4–xb5. Most vissza kell menni a b8-on álló huszárért: (13–25.) ugyanazon az úton, majd üt b8-ra. Ezután ugyanezen az úton eljön az a6-on álló bástyáért (26–39.) Kxa6-tal. És még egyet kell vándorolnia, most már az a8-on álló mattfészekbe: (40–54.) Kb5–c4–d3–e3–f2–g3–h4–g5–g6–f7–e8–d8–c7–b8–a8. Világos pedig egy lépésben mattol: 54. – c7 matt.[17] Ez csak érthető?

– Hát már hogyne – sóhajtotta En Passant. – De mi köze ennek az egésznek Cudarström meggyilkolásához?

– Talán valamelyik lány éppen ötvennégy éves – próbálkozott Pièce Touchée. Lázasan utánanéztek, de kiderült, hogy Bibi, a legidősebb is csak 49.

– Ötvennégy, ötvennégy – játszott a számmal a felügyelő. – Nem jut eszembe semmi.

– Nekem annál inkább! – kiáltotta a helyettese. Ha az ötvennégyes számot római számokkal írjuk le, azt kapjuk, hogy LIV!

Táviratoztak Stockholmba, hogy tartóztassák le a gyilkos lányt. Első kihallgatásakor fogcsikorgatva mondta:

– Pedig néhány nap múlva visszalopóztam, hogy biztos legyek a dolgomban. Benéztem az ablakon, és mivel láttam, hogy az öreg holtan fekszik, sehol semmi nyoma üzenetnek, megnyugodtam. Nem gondoltam volna, hogy az öreg ilyen agyafúrt. Hiszen ha például a nevemet rakta volna ki a sakktáblán, bemegyek és összekavarom…

A francia kapcsolat

– Halott! – kiáltotta Pièce Touchée.

– Vége… – sóhajtotta En Passant felügyelő, miközben megfordította a hasán fekvő férfit. Pardeuse, a rendőrség legjobb besúgója nézett nyitott szemmel, de üres tekintettel a szemébe. – Ő volt az egyetlen, aki segíthetett volna rajtunk…

– Miről is volt szó tulajdonképpen? – kérdezte a helyettese.

– Ez már világbotrány… Mindenütt az úgynevezett „francia kapcsolatról” cikkeznek, arról, hogy a kábítószer-kereskedelemből kiiktatott közel-keleti országok helyébe Franciaország lépett, konkrétan Marseille. A külföldi kollégák sürgették, sőt követelték, hogy teremtsünk már rendet. Ezért irányítottak bennünket ide. Én magammal hoztam Pardeuse-t, akinek az itteni alvilágban volt egy-két ismerőse. Ma délben már fel is hívott és itt adott találkozót, ebben az elhagyott kikötői raktárhelyiségben… Ám, úgy látszik, a helyi gengszterek előbb érkeztek…

– Kínos halála lehetett – jegyezte meg a rendőrorvos. – Alaposan megverték, a karjait hátrakötötték… Bár a sebe talán nem volt halálos, elvérzett, fokozatosan szállt ki belőle az erő.

– Talán hagyott valamilyen üzenetet – jegyezte meg félénken Pièce Touchée.

– Ugyan mivel? Mozdulni sem tudott… De talán mégis… Nézze csak ezt a sakktáblát…

Közvetlenül a holttest mellett ütött-kopott, hiányos sakk-készlet állt, rajta jól-rosszul kivehető volt egy sakkállás:

– Szegény Pardeuse! – jegyezte meg a felügyelő. – Nemegyszer mondta nekem, hogy milyen rossz szemmel nézik az ismerősei a sakk iránti vonzódását… Szó szerint ezt mondták róla: „azt még megbocsátanánk, hogy besúgó, mert hát neki is élnie kell valamiből, de hogy sakkozó, vagyis szellemi foglalkozást űz, azt már nem…”

– A szájával rakta ide a bábokat! – mondta izgatottan a rendőrorvos. – Utolsó erejével valahogy idehengeredett, és összekínlódta ezt az állást! Nem lehetséges, hogy ez mégis valami üzenet?

– Üzenet, üzenet… – dohogott En Passant. – Mintha a sakk nyelvén el lehetne mondani azt, hogy a közeli napokban pontosan mikor, kik és hogyan látják el új szállítmánnyal az alvilágot…

– Történt már velünk ilyesmi… – emlékeztette szerényen Pièce Touchée. – Talán megint hívjuk ide a kisfiamat. Innen nem messze nyaral, Saint-Tropez-ban.

A rendőrség ifjú sakkszakértője ezúttal ugyancsak elégedett lehetett: különhelikopter szállította Marseille-be. Amikor meglátta a sakkállást, rögtön bejelentette:

– Ez egy kétlépéses feladvány. A kulcslépés 1. d8H!, sötét lépéskényszerbe kerül. 1. – bxc6-ra 2. Hxc6, 1. – fxe6-ra 2. Hxe6, 1. – c4-re 2. Bxc4, 1. – e4-re 2. Bxe4, a huszárlépésekre 2. c3 vagy 2. e3 matt.[18]

– De hiszen Pardeuse mindent elmondott a sakk segítségével! – kiáltotta Pièce Touchée izgatottan. – A kulcslépés, 1. d8H a következőkre figyelmeztet: 8-án, vasárnap hozzák az ópiumot, hiszen a d betű a dimanche = vasárnap szó rövidítése.

– Felügyelő úr, éppen most akartam mondani, hogy a kulcslépés során a világos gyalog éppen huszárrá változik – ezzel Pardeuse nyilván arra kívánt utalni, hogy a lovasoknál keressük a kis csomagokat.

– Még mindig nagy bajban vagyok: nem nyúlhatok olyan egyszerűen a nevárdi testőrgárda lovasaihoz. Ezek egész konvojra való holmit hoznak, aminek az átvizsgálása napokat venne igénybe, és közben az érdekeltek tiltakoznának magasan álló pártfogóiknál. Csak akkor számíthatnék sikerre, ha nyomban tudnám, miben keressem az ópiumot…

– Felügyelő úr, én azt hiszem, hogy Pardeuse még ezt is „elmondta”. Nézze csak meg jobban a bábok felállítását…

– Tényleg – hiszen díszes serlegre emlékeztet!

Néhány nap múlva megérkezett a népes és díszes nevárdi küldöttség. En Passant nyomozói pillanatok alatt körülfogták, és mielőtt még tisztázni tudták volna a diplomáciai sérthetetlenség fennforgását, már elő is kerültek a kábítószeres csomagok, mégpedig szebbnél szebb kancsókban és serlegekben. A francia kapcsolatnak egy időre befellegzett, legalábbis a legközelebbi transzportig…

Az ismeretlen gázolók

– Itt vannak a németek! – ébresztette a felügyelőt Pièce Touchée.

– Fegyverbe! – kiáltotta En Passant.

– Nem úgy… Baráti szaktanácsadásra jöttek Frankfurtból és elhoztak egy feladványt.

– Úristen! Már megint… Mikor mehetek nyugdíjba… – keseregte a felügyelő. – Mindenesetre hozza a fiát!

– Kedves kolléga – mondotta udvariasan a frankfurti gyilkossági csoport vezetője –, szándékosan elgázoltak nálunk egy öregasszonyt.

– Őszinte részvétem a gyászoló családnak…

– Igen, csakhogy az illető a neves és hatalmas Läufer család fejének volt az özvegye, óriási vagyon birtokosa.

– Egyszer találkoztam a nevükkel…

– Igen, ők találták fel azokat a szexlapokat, amelyekben már szöveg nincs is… Egyébként négy szende gyermek örökölné a vagyont, és rövidesen semmi sem marad majd belőle, lévén mind a négyen az éjszakai élet botrányhősei, hírhedt playboyok, illetve playgirlök. Épp ez okozta a problémát. Anyjuk nemegyszer közölte velük, hogy a cég áruját nem fogyasztani kell, hanem eladni. Ezen annyira összevesztek, hogy a kedves csemeték egy ideje már csak a köteles apai részből kaptak, az pedig fél éjszakájukra sem volt elég. Felmerült tehát a gyanú, hogy érdekük fűződik anyjuk halálához, és széles körű nyomozásba kezdtünk.

– És?!

– Nem sokat tudtunk meg. Azon az estén zuhogott az eső, egyébként is Derrick volt a tévében, mindenki otthon kuksolt. Az ügyet átmenetileg le kellett zárnunk, a Läuferek felvették az örökséget, szerintem jó részét már el is költötték. Igaz, az üzlet még jobban virágzik, mert közvetlen ismerőseiket is bevonták a művészfotókba…

– Nem tudna egy-két kiadványt mutatni? – kérdezte En Passant. – Természetesen csupán bűnjelnek…

– Majd küldök egy mutatványszámot… Most azonban térjünk a sakkra.

En Passant sóhajtott. Ettől félt.

– Arról van szó, hogy jóval az események után egyik rendőrünk, akit ezért a perverzitásáért már nemegyszer fegyelmiben részesítettünk, megint betévedt a sakk-klubba. Ekkor saját fülével hallotta a következő szöveget: „Leütöm a királynődet, mint a Läufer-gyerekek az anyjukat!” A mondat a leghátsó sarokból jött, ahol a feladványosok szokták egymás műveit konstruktív bírálatban részesíteni. A mi rendőrünk sem volt rest, és nyomban előállította a könnyelmű kijelentés szerzőjét. Az illető kézzel-lábbal tiltakozott, valami határidőre hivatkozott, amelyre be kell küldenie szerinte biztosan első díjas feladványát. Mégis bevitték. Megkezdődött a kihallgatás, amelyet azonban inkább a süketek párbeszédéhez hasonlíthatnék. Az előállított először is letagadta, hogy mondott volna valamit. Közölte, hogy ő művész, nagy művész, neki alkotnia kell, és ebben megzavartuk. Neki az ihlete a lelke mélyéről jön, ő nem felel tetteiért, kizárólag feladványai épségéért. Ám mi sem voltunk restek. Rövid idő alatt tisztáztuk, hogy a tisztelt művész úr a gyilkosság estéjén az utcán kóborolt, egy új, állítólag szenzációs művén gondolkodott, és mivel nem lakott messze a gyilkosság színhelyétől, járhatott arrafelé is. Azért tudtuk ilyen pontosan rekonstruálni az aznap történteket, mert a szerző felesége még hónapok múlva is dührohamot kapott, ha arra az estére gondolt. Férje a Derrick kellős-közepén berohant, azt kiabálta: „Megvan!”, belebonyolódott az asztalilámpába, kivágta a villanyt, és mire sikerült újra bekapcsolni, a tévében már a híreket mondták, az asszony sohasem tudta meg, ki volt a gyilkos. Igaz, a férje vigasztalgatta: „Elég, ha én tudom”. Mondhattunk mi azonban ennek a feladványosnak akármit, hívhattunk szemtanúkat, egyszerűen nem is értette, miről van szó. Végül annyit mégis kinyögött, hogy azon az estén alkotott egy zseniális feladványt, azt meg tudja nekünk mutatni. Én erre azt mondtam, hogy én is megmutatom, kivel szórakozzon, de egyik beosztottam leintett, hivatkozott a maga csodálatos sakknyomozásaira, ezért eljöttünk és felállítjuk ezt a feladványt, hátha benne van a megoldás…

– Sorozatlépő szabadpatt tizenegy lépésben – folytatta a frankfurti. Sötét tehát tizenegyszer lép egymás után, majd világos egyetlen lépéssel bepattolja. A megoldás eléggé színes: 1. c1F 2. Fe3 3. Bb5 6. e1F 7. Fd2 8. b1F 10. Fg2 11. f1F Vc2 patt.[19]

– Szép darab – kotnyeleskedett a sakkszakértő. – Négy sötét gyalog változik futóvá, finom kötések és feloldások határozzák meg az egyedüli lépéssorrendet. Ez talán tényleg rekord…

– Ennyit mi is megállapítottunk – a német felügyelő vállat vont –, hiszen megkérdeztük a szakértőket. Arról viszont sejtelmünk sincs, hogy mi köze lehetne ennek a gyilkossághoz. Nekünk a gázoló autó rendszáma kéne, hogy kik ültek benne, és így tovább…

– Minden benne van – mondta blazírtan az ifjú. – Még szerencse, hogy az iskolában belémverték azt az undok németet…

– Schweinerei! – kiáltotta a frankfurti úr. Addigra azonban En Passant is észbekapott, és rövid időre felfüggesztette a tárgyalást. Pièce Touchée már atyai nyaklevesekkel akarta kioktatni diplomáciai bonyodalmakat okozó gyermekét, midőn azonban az közölte vele, hogy ez esetben fejtse meg a feladvány titkát maga, elállt szándékától.

– A megoldás valóban a német variánsban rejlik, és ha ezek nem ilyen tökkelütöttek, maguk is rájöhettek volna. A feladvány követelményének leírása németül: Serienzughilfspatt in 11 Zügen, rövidítve SHP 11. Az SHP a gázoló autó rendszámának három betűje, a számokat pedig úgy kapjuk meg, hogy vesszük ezt a 11-et, és kiegészítjük a leírás további részével. Beküldéskor ugyanis illik megadni a világos, illetve sötét bábok számát, ez itt 6, illetve 7. A rendszám tehát SHP 11–67.

Lázas táviratozás kezdődött. Már estére beigazolódott, hogy a szemtanú sakkszerző furcsa „vallomásában” van valami. Kiderült, hogy a gyilkosságot követő napokban valóban megtalálták az SHP 11–67-es rendszámú autót egy szakadékban, immár ócskavasként. Tulajdonosa, az agg Schmetterling báró azonban kétséget kizáróan igazolta, hogy a kocsit előzőleg ellopták tőle, így az ügyet lezárták, és nem hozták összefüggésbe a Läufer-esettel.

– Hát köszönöm – mondta a törvények frankfurti őre –, legalább a gyilkosság eszköze megvan. Azt azonban nem tudjuk bizonyítani, hogy a Läufer-ivadékok használták…

– Miért ne? – mondta ismét az ifjú szakértő. Hiszen a feladvány egyebet sem mutat be, mint futóátalakulásokat, szám szerint éppen négyet. A futó pedig németül Läufer…

– És mondja csak – kérdezte izgatottan Pièce Touchée – hogyan is hívják az örökösöket?

– A két lányt Christine-nek és Cäcilie-nek, a fiúk neve Bernhard és Franz…

– Teljes az egyezés, hiszen a négy futó (Läufer!) a c-, c-, b-, f-vonalon változik át, a tökéletes tanú tehát még a gyilkosok keresztnevének kezdőbetűjét is megadta! Létezik ennél jobb vallomás?!

A frankfurti bíróság más véleményen volt. Az ifjú Läufereknek sikerült elérniük, hogy olyan esküdtszéket állítsanak össze, amelyben egyetlen sakkozni tudó személy sem volt. Így aztán felmentették a gázolókat, bár azért mégis megbűnhődtek. Kizárták őket az FTC-ből (Frankfurti Transzvesztiták Clubja), mert annak alapszabályában az állt, hogy kizárólag feddhetetlen személyek léphetik át a tiszteletre méltó intézmény küszöbét…

Harc a Vörös Brigádokkal

– Csak legalább tudnánk, mikor, hol és hogyan küldik az újabb fegyverszállítmányt – panaszkodott a salói rendőrfelügyelő.

– Igazán nem szép a Vörös Brigádoktól, hogy nem küldenek előre értesítést: ekkor és ekkor érkezünk, várjanak – gúnyolódott En Passant kollégája tehetetlenségén. Megtehette: ő volt most nyeregben. Az olasz kormány kifejezett kérésére érkezett a Garda-tó melletti luxusszállóba, ahol remekül érezte volna magát, ha nem kellett volna olykor a szakmájával is foglalkoznia.

– Tiszteletre méltó kollégám – folytatta az olasz bűnüldöző –, hiszen éppen azért hívtuk ide magát, mert megkaptuk ezt az előzetes értesítést, csak éppen nem tudjuk elolvasni.

– Én sem tudok olaszul – hárította volna el magától az ügyet En Passant.

Az udvarias fogadó bizottság összenézett:

– De sakkul igen… Nos, a következőket tudtuk meg Eduardo Adagiótól, a Vörös Brigádok egykori tagjától, akit most száz emberünk őriz: a Vörös Brigádok nagy fegyverszállítmányt várnak északról, az NSZK-ból, mégpedig valahol itt, az észak-olasz tóvidéken.

– Hát akkor álljanak lesben, igazoltassanak mindenkit…

– Ekkora területet, számtalan kicsiny hegyi utat nem lehet megfelelően ellenőrizni, különben is embereink fele jól megérdemelt nyári szabadságát tölti. Csak akkor van valami esélyünk – mint ön is tudja, a Vörös Brigádok tagjai remekül kezelik a fegyvert és azonnal tüzelnek –, ha a megfelelő helyen a megfelelő túlerővel rendelkezünk. Ám, ha megengedi, folytatom. Eduardo Adagio még azt is megtudta, hogy a Brigádok egyik vezetője – átkozottul okos koponyák vannak közöttük – szinte játékból az egész érkezési tervet egy sakkfeladványba sifrírozta. Adagio még ezt az állást is megszerezte, és éppen el akarta nekünk mondani a megfejtést, amikor egy roller elgázolta, és azóta is eszméletlen.

– Uram – mondta En Passant – azonnal hozassák ide a helyettesemet, Pièce Touchée-t, és mivel a rendőrségi napközi zárva van, a fiát is…

– De felügyelő úr, a keretünk semmire sem elég… Van fogalma arról, hogy hány besúgónk özvegyének fizetünk életjáradékot?

– Csak a helyettesem jelenlétében tárgyalok! – közölte En Passant, és elment megtekinteni a Mussolini-emlékhelyeket.

Amikor azonban megérkeztek a „segédcsapatok”, újra felvették a tárgyalás fonalát. Előkerült a nagy fontosságú állás:

Nem tartott sokáig a szakértőnek, aki a megoldásért cserébe egy szélvitorlást kért.

– Matt két lépésben – mondta unottan a csemete. – Látszólagos játéka is van. 1.– Fxf4-re 2. Vc3 matt következnék, 1. – Kxf4-re 2. Vg3 matt. A megoldás 1. Fh3! (fenyeget 2. Hxc4 matt). Most 1. – Fxf4-re is kijön a fenyegetés, 2. Hxc4, 1. – Kxf4†-ra 2. Hd5, 1. – Ke4†-ra 2. Hf5, végül 1. – f5-re 2. Hg4 matt következik.[20] Elmehetek vitorlázni?

Egyelőre elengedték. Pièce Touchée és főnöke nekiállt, hogy a szokásos módszerrel kiderítse, mit üzen a feladvány. Ám nagy gyakorlatuk ellenére sem mentek semmire. Hiába próbáltak összefüggést találni az egyes betűk, számok és a Vörös Brigádok között, be kellett látniuk, hogy „nem áll össze”. Már azt se bánták, hogy a salói felügyelő is őket figyeli. Éppen fel akarták adni a harcot, amikor az olasz hekus megszólalt:

– Bocsássanak meg, de bármilyen gazemberek is ezek a terroristák, mégiscsak olaszok… Mi lenne, ha olaszul írnánk le a kulcslépést?

Leírták és ezt kapták: Ah3 (A = Alfiere, olaszul futót jelent). Egyszerre kiáltottak fel:

– Augusztus harmadika! (Az augusztus olaszul agosto, a h-nak az olaszban nincs jelentősége, a hármas pedig minden nyelven hármas.)

Az időpontot már tudták, és azt is, hogy a feladványnak valóban van köze a várható fegyverszállításhoz. Tovább nézték, forgatták, tekerték az állást, de még órák teltek el, amíg Pièce Touchée felkiáltott:

– Ejtőernyő!

– Megőrült? – kérdezte nyájasan En Passant.

– Hát nézzék csak: ha meghúzzuk a látszólagos és tényleges játék összes mattadó lépését, és a mattoló bábokat ugyanakkor a helyükön hagyjuk, akkor ez rajzolódik ki:

– Döbbenetes! – mondták a társai. – Tehát a szállítmány ejtőernyővel érkezik…

– De melyik úton? – kérdezte a törvények salói őre.

En Passant diadalmaskodott.

– Hiszen ezt még én is meg tudom mondani! Az ejtőernyő e1-en, azaz az E l-es úton ereszkedik le…

Augusztus 3-án több ezer carabinieri hemzsegett az E l-es úton. Az égből hulló mannát, azaz géppisztolyokat rövid úton megszerezték, és sikerült elfogniuk a Vörös Brigádok észak-olasz vezetőségének több tagját, köztük a hírhedt Rosa Staccatót, a Tehettek nekem egy szívességet című alapvető terrorista brosúra szerzőjét is. Valamennyien súlyos büntetést kaptak, csak úgy zúgtak az életfogytiglani felfüggesztett börtönök. Egyedül Rosa került huzamosabb időre rács mögé, de csak azért, mert ki akarta fejteni a bírák előtt elméletének alaptételeit, és ezt rögtön a brosúrájának a címével kezdte. Róla azonban lesz még szó…

A nagyszerű fogás másnapján a salói rendőrfőnök közölte En Passant-nal, hogy a keretük kimerült és forró kézfogással búcsúzott tőle; még jó, hogy a franciák a költőpénzükből ki tudták fizetni a szobaszámlájukat. Bosszankodott is a felügyelő:

– Legközelebb keressék meg a saját terroristáikat egyedül… Hogy szöknének meg tőlük valamennyien…

Látnoki szavak voltak.

Rosa Staccato szökése

En Passant felügyelő átka megfogant. A terroristák sorra hagyták el a jól őrzött olasz börtönöket; volt, akit tízezer líra óvadék ellenében engedtek szabadlábra, volt, akit azért bocsátottak sürgősen feltételes szabadságra, mert a börtön felrobbantásával fenyegetőzött, és volt olyan, aki tényleg fel is robbantotta, mint Rosa Staccato…

Az ügy hátterére sokáig nem derült fény, és valószínűleg mi sem tudnánk róla semmit, ha En Passant egy szép napon nem találkozik össze a saint-tropez-i strandon addigra már leváltott kollégájával, a salói rendőrfelügyelővel.

– Á, kedves barátom! – üdvözölte amaz széles gesztusokkal. En Passant csak biccentett, még fájt neki a salói szállodaszámla. Ám az olasz belátta mulasztását, és sürgősen meghívta őt egy kávéra. En Passant kissé felengedett.

– Sok minden másképp alakult volna, ha magát ott tudjuk tartani – meaculpázott a salói. – Bizonyára olvasta, hogy a Vörös Brigádok tagjai sorra szabadlábra kerültek. Eduardo Adagiót utolérte végzete: egy alkalommal többnapos budapesti kiflit csempésztek a zárkájába, és ettől felfordult. Már csak Rosa Staccato maradt hírmondónak a rovigói börtönben, de őrá aztán nagyon vigyáztunk. Meg kell vallanom, Rosa nagyon rendesen viselkedett. Kivette részét a börtön kultúrmunkájából, még Júliát is eljátszotta kis házi színielőadásunkon. Ugyanakkor verhetetlen sakkozónak bizonyult: megnyerte a börtön sakkbajnokságát, majd rendszeresen pályázott a helyi sakklap fejtőversenyén. Csodálattal néztük, milyen gyorsan oldja meg a feladványokat. És ebből lett a baj…

En Passant sokatmondóan bólogatott.

– Egy alkalommal bejött hozzá beszélőre a Vörös Brigádok ügyvédje, párját ritkító gazember, akire azonban sohasem tudtunk rábizonyítani semmit. Persze hatan figyelték minden szavukat. A találkozás vége felé, amúgy mellékesen az ügyvéd felrakott egy feladványt:

– Matt három lépésben. Ugye érti, Rosa?!

A szende terroristanő csak mosolygott, és igent intett. Ezután sürgősen be is fejezték a társalgást, az ügyvéd elviharzott. Néhány nap múlva egy esztrádzenekar adott műsort benn a börtönben, az intézmény fennállása 25. évfordulójának tiszteletére. Rosa figyelmesen hallgatta őket, többször is odament hozzájuk, kézbevette, simogatta a szaxofont, ezt egyébként nem egészen értettük, mert olyan csúnyán szólt, mint egy malac a böllérbicska láttán. Mindegy, valahogy csak lement a koncert, és akkor még nem sejtettük, hogy éjszaka folytatódni fog… Pedig így történt; iszonyatos robbanás rázta meg a falakat, és mire a pánikból no meg a füstfelhőből felocsúdtunk, azt vettük észre, hogy Rosa Staccato magánzárkájának fala kidőlt, és jeles sakkbajnoknőnknek nyoma veszett. Persze, kocsi várta a fal túlsó oldalán… Később megpróbáltuk rekonstruálni a történeteket, de alig lettünk okosabbak. Végül, emlékezve a Vörös Brigádok előző sakkakciójára, vizsgálat alá vettük az ügyvéd által mutatott feladványt (egy-két bábra mindegyik őrünk emlékezett, és így összeállt valahogy), majd elhívattuk a fejtőverseny második helyezettjét. Az nézte egy darabig, majd felkiáltott: „Hiszen ez egy szaxofon!” Hogy mi ezt addig nem vettük észre! A feladvány tényleg egy szaxofont formázott… A megoldás pedig nem a kézenfekvő 1. Ka3? a 2. Hb3 mattfenyegetéssel, mert erre 1. – Fe7! lekötés véd. 1. Fe6!-ot kell húzni, fenyeget 2. Fxc8, sötét tehát kénytelen ütni a futót 1. – Fxe6†-kal, de erre már jó 2. Ka3, mert 3. Hb7 és 3. Ba6 is fenyeget. A sötét futó kénytelen visszatérni 2. – Fc8-cal, amire mégis létrejön 3. Hb3 matt.[21] Mindent tudtunk… Az ügyvéd a feladvánnyal felhívta Rosa figyelmét a szaxofonra, ami majd a koncerten szerepel; a megoldás kiemeli a b3 mezőt, vagyis a szaxofon öblét: nyilván ott volt a pokolgép, és ezért adott olyan elképesztő hangokat a szaxofon; nem szereti, ha a hasába tesznek valamit… En Passant fölényesen mosolygott.

– Nos, ha a bűnügyek terén sakkfeladvány esete forog fenn, szakértőhöz kell fordulni.

– Ezt már én is tudom… Persze, tisztelt kollégám első pillantásra rájött volna!

– Hát már hogyne – felelte En Passant mélyértelműen, de búcsúzkodott is, nehogy vissza kelljen hívnia az olaszt egy másik kávéra. Amaz szomorúan pislogott utána…

Hová lett a pártkassza?

A honatya felsóhajtott.

– Elveszítjük a választást…

– Nézze, ha nagyon megfontolom, megkaphatják a szavazatomat – felelte En Passant felügyelő, de ez láthatóan nem elégítette ki beszédpartnerét.

– A szavazatok százezreiről van itt szó… Maga is tudja, hogy néhány héttel a választások előtt már kialakulnak a frontok. A legújabb közvéleménykutatás szerint pártom, a Konzervatív Megújulás Pártja nem éppen esélytelen, megkaphatja a szavazatok felét. Ehhez azonban az kellene, hogy megfelelően felhívja magára a még habozó választópolgárok figyelmét.

– Hát tegyék azt, ami ilyenkor szokás, vonultassanak az utcára egy csomó csinos nőt, akik kizárólag a maguk zászlaját hordják, más semmit…

– Megtennénk, de ehhez pénz kell, és az elfolyik…

– Elfolyik? És a titkos pártkassza, amelyről természetesen nem tudhatok?

– Nos, ebben az évben korszerűsítettük a dolgot. Egy komputer kezeli az önzetlen adományokat, amelyeket azok a cégek és vállalatok küldenek, amelyek közmunkára és megrendelésekre számítanak. A gép fiatal, de máris zseniális kezelője, Marcel Puberté az egyszerűség kedvéért egy sakkábrával jelképezte különböző fiókjainkat. A 64 kocka meghatározott részlegeket takar leányvállalatainknál…

En Passant már tudta, miért pont őt keresték fel… Hivatalos arcot vágott, bár nehezére esett.

– Kérem, térjen vissza délután. A sakkszakértőnk jelenleg osztálykiránduláson van, akarom mondani, kutatómunkát végez, és csak később állhatunk rendelkezésére.

Eljött a délután, valamint Pièce Touchée fia. A honatya már fel is rakta a táblára a kritikus állást:

– Puberté úgy tájékoztatott, hogy ez tökéletes védelmet nyújt az ellenőröktől. Szabadmatt két lépésben, a megoldása 1. Fd5 Vf8 2. Bb5 Vc8 matt. Namármost az ügyfeleink, pardon, önzetlen támogatóink úgy küldték a pénzt, hogy ráírták a csekkre: „Az állástalan sakkszerzők megsegítésére.” A gép automatikusan oda utalja a pénzt, ahol a sötét király mattot kap, vagyis c6-ra, a carcassone-i 6. számú fiókunkba. Még arra is vigyáztunk, hogy messzire délre küldjük, oda nehezebben jutnak el a revizorok.

– Pénz persze nem érkezett…

– Nem ilyen egyszerű… Érkezett, csurrant-cseppent, de legpesszimistább számításunk szerint is ennek a sokszorosa kellett volna hogy jöjjön. Tisztára olyan, mintha valaki útközben zsebre vágná. Dehát a gépnek nincs zsebe…

– Te mit szólsz ehhez? – súgta Pièce Touchée a fiának.

– A választásokhoz nem értek, de annyi biztos, hogy ennek a feladványnak még négy megoldása van…

– Néggyel több? Összesen öt?

– Igen. Megy 1. Kb7 Vf7† 2. Ka8 Va7, vagy 1. Kb5 Vxe2 2. Ka4 Va6, vagy 1. Kd5 Kg2 2. Ke4 Vf3, végül 1. Kd7 Vf6 2. Ke8 Ve7 matt.[22] Érdekes, hogy a sötét király négyszer vándorol, méghozzá a lehető legtávolabb, csillagirányban. Csak egyszer marad a helyén, abban a megoldásban, amit a tisztelt úr mondott. Kérem a csokoládémat!

Pièce Touchée már mindent értett.

– Azt mondotta – fordult a tiszteletre méltó képviselőhöz –, hogy a sötét király mattolásának helye szabta meg a pénzfelvételt?

– Igen.

– Akkor mutassa meg, milyen fiókok felelnek meg az a8, a4, e4 és e8 mezőnek!

Pillanatok alatt kiderült, hogy az amiens-i 4-es és 8-as, illetve a St. Étienne-i 4-es és 8-as… A honatya akkor már a fejéhez kapott.

– Hiszen éppen ezekben a fiókokban szerződtettem új munkatársakat a zseniális Puberté javaslatára! A gép pedig automatikusan öt részre osztotta a pénzt, és elküldte ezeknek a gazembereknek. Igazán nem volt nehéz dolguk… Kérem, kezelje a dolgot nagyon diszkréten, mert ha ezt a nép megtudja, nem bízza ilyen szamárra az ország kormányrúdját…

Mire En Passant emberei kimentek Puberté, illetve cinkosai lakására, azok már árkon-bokron túl jártak. A honatya félelme igazolódott: egyrészt Puberté bevasalt rajta ötvenezer frankot a hallgatásért (még neki kellett fizetni, hogy legalább hallgasson), másrészt az ellenpártok lenge női előbb jutottak ki az utcára, és így a Demokratikus Háztáji Unió került hatalomra. Azóta állítólag go-ábrába rejtik a titkos pártkasszákat…

Melyiket vágjam?

En Passant felügyelő édesdeden aludt. Igaz, az előző napi túlzott articsókafogyasztás miatt rémeket látott: egy talpig pepita alak üldözte, és egyre csak ezt kiabálta: Oldjál meg! Oldjál meg! Még szerencse, hogy Pièce Touchée felébresztette, oly gyöngéden, hogy majdnem legurult az ágyról.

– Ki halt meg? – kérdezte a felriasztott főnök.

– Még senki, de sokan meghalhatnak… Másfél óránk van még… Nekünk kell megmondani, hogy fekete vagy fehér…

En Passant feltápászkodott, felhúzta elegáns alsónadrágját.

– Értelmesebben…

– Igenis. Arról van szó, hogy nem messze a bretagne-i partoktól vesztegel a Theodoro Cardoso nevű hajó. Rakománya harmincezer tonna nyersolaj és két elefánt. Ha ez a hajó itt felrobban, tönkremegy a bretagne-i idegenforgalom, mindent ellep az olaj.

– Sajnálatos, de mi közöm hozzá?!

– Már a nyílt vizeken volt a hajó, amikor felfedeztek rajta nyolc darab pepita színre festett, egytől nyolcig számozott hordót. Nemsokára jött a névtelen telefonáló: félmillió dollárt követelt, különben az általa gyártott pokolgépeket rejtő hordók felrobbannak. Kijelentette, hogy csak ő tudja hatástalanítani a bombákat.

– Ez Rocade tűzszerészeire tartozik…

– Oda is repültek helikopteren, leszálltak. Rengeteget tettek, de nem eleget. Eljutottak a hordók csaknem teljes hatástalanításáig, de az utolsó pillanatban meg kellett állniuk. A végső fázisban két szál maradt, egy fekete és egy fehér, ezek egyikét el kell vágniuk, de sejtelmük sincs róla, melyiket. Még attól is tartanak, hogy talán nem mindegyik hordónál ugyanazt.

– Fizessen a biztosító… – ásított a felügyelő.

– A tűzszerészek vezetője még azt is megállapította, hogy ki a tettes! Egy időben ugyanis együtt dolgozott az illetővel, Jean Pouce-szal. Pouce-t a háború után nyugdíjba küldték, mert éjjel-nappal csak sakkfeladványokkal foglalkozott. Így aztán nem tudhatta, hogy időközben változott a szabvány. Néhány olyan szintén jó megoldást alkalmazott, amit csak néhányan ismertek, de azok is meghaltak, egyedül Pouce él.

– Kihallgatták?

– Természetesen. Még be is vallotta. De azt is megmondta, hogy soha meg nem mondja a megfejtést. Neki már mindegy, és így legalább felfigyel a nevére a világ…

– Ez egy ilyen hiú ember?

– Igen, és talán éppen ez kínálja a végső megoldást. Beszéltünk Pouce feleségével, aki elmondta, hogy a férje tulajdonképpen jámbor ember, a nyugdíjba is beletörődött, de abba már nem, hogy sorozatosan mellőzik a feladványait a versenyen. Pedig óriási tászkok felállítására készült.

– Tászkok?

Pièce Touchée türelmetlen mozdulatot tett.

– Más néven rekordok… Szóval a közelmúltban is megjelent egy munkája, amely állítólag felülmúlhatatlan, és még mindig nem érkezett meg a bírói jelentés. Ekkor vált Pouce végképp nyugtalanná és látott neki a hordók preparálásának…

– Hát adjanak neki dicséretet vagy elismerést, vagy első díjat, én pedig visszafekszem…

– Már ezzel is elkéstünk… Főnök, az asszony véleménye szerint ez a feladvány rejtheti a megoldást:

– A sakkszakértőt… – hörögte a felügyelő.

– Már itt van, tanulmányozza… Drága gyerekem, nincs valami eredmény? Egyáltalán, mi ez?

– Olyan üsd-vágd feladvány… Világos minden lépése ütés.

– Hát hány lépésről van szó?

– Nyolcról…

– Nyolc lépés, ütések-vágások… Igaza lehet annak a szerencsétlen asszonynak. Mutasd már, kicsi fiam…

– Ez egy szabadpatt-feladvány, apa… – Ugyanaz, mint a szabadmatt, csakhogy itt nem mattot kell adni sötétnek, hanem le kell pattolni, és ez nyolc lépésben lehetséges, de nagyon kacifántos módon. Sötétnek 15 bábja van a táblán, ebből az egyik a király, a tizennégyből csak nyolcat lehet kiütni, a további hat gyalogot a helyén kell pattolni. Ez csak sötét és világos nagyszabású összjátéka útján lehetséges, egész sor báb változik át…

– De mutasd már!

A fiú szemrehányóan nézett rájuk.

– Én haza is mehetek… Jó gyereknek ágyban a helye…

– Mutasd… Kapsz egy hordó nyersolajat, bocsánat, édességet…

– Először le kell adni az a7 bástyát 1. Ba8-cal, ezt világos üti: 1. – bxa8F (vezér nem lehet, mert feleslegesen sakkot adna, a szabadpattok logikája ugyancsak eltér a „normál” feladványokétól!) 2. b1B!

– Még szaporítjuk is a sötét tiszteket? – csodálkozott az apja.

– Ő megy a következő világos gyalog „alá” – felelte a fiú. – Világos tovább ütöget: 2. –Fxh1. 3. Bb8 cxb8F! 4. Vc5 (megy a harmadik gyalog elé) Fxg3 5. Vc8 dxc8F! 6. d1B! (tudjuk már miért) Fxf5 7. Bd8 exd8F (csak ő ütheti a megmaradt sötét bástyát) 8. Ba5 Fxa5 patt.[23]

Pièce Touchée úgy ugrott fel, mintha puskából lőtték volna ki.

– Hol a telefon? – kiáltotta.

Néhány percig eltartott, amíg begyömöszölték a konnektorba, En Passant ugyanis teljesen szabályellenesen kihúzta éjszakára. Nagyon szeretett aludni…

– Fehér, fehér, fekete, fekete, fehér, fehér, fekete, fekete – üvöltötte a helyettese a telefonba. Rohanjanak…

– Ezt meg honnan veszi? – kérdezte En Passant.

– Istenem… – sóhajtotta Pièce Touchée. – Világos ebben a feladványban megállás nélkül üt, mégpedig előbb kétszer világos, aztán kétszer sötét, aztán megint kétszer világos, végül megint kétszer sötét mezőn. A hiú Pouce ezt a rendszert követte a hordók beszerelésekor, hogy ezzel is felhívja a figyelmet a feladványára. Egyébként valóban nem rossz: két sötét bástya- és négy világos futóátalakulás…

Az események ezután gyorsan követték egymást. A tűzszerészek egymás után vágták el a drótokat, de már túl késő volt, nem jutottak el a hajó tatjára, amely az utolsó hordóval mégis felrobbant, levegőbe röpítve az elefántokat…

Ezen a nyáron Bretagne turistaforgalma megkétszereződött, hála a különleges, elefántbőrbe csomagolt szuveníroknak. A biztosító fizetett, Jean Pouce életfogytiglant kapott, aminek nagyon örült, mert így megszabadult a feleségétől, és a börtön saját lapja mindig kiemelten, közvetlenül a fegyelmi büntetések mellett közölte újabb és újabb rekordjait…

SHERLOCK HOLMES KALANDJAI

– Te, Bicska – mondotta, szinte önmagán is csodálkozva Rozsda –, jól elszórakoztattál bennünket ezekkel az En Passant-történetekkel. De mondd csak, nem lehetne más detektívet találni? Egy kissé fárasztó, hogy ez az En Passant ennyire hülye…

– Kívánságod parancs – mosolygott Bicska. – Sherlock Holmes megfelel?

– Hát hogyne felelne meg minden idők legzseniálisabb detektívje… Dr. Watson is lesz?

– Természetesen. Mi több, ő írja ezeket a feljegyzéseket, éppolyan értetlenül, mintha az „igazi” volna…

– Rudi – mondta álmodozva Vera, a sakk-kör ifjú üdvöskéje – nem lehetne ez a Sherlock egyszer szerelmes is? Ez volt az egyetlen, amit hiányoltam Conan Doyle elbeszéléseiből…

– Ahogy kívánod – felelte Bicska. – Csak várd ki a végét!

A bujkáló rém

Sokáig haboztam, közzétegyem-e feledhetetlen emlékezetű barátom apró tréfáját, amely ismét bepillantást nyújthat kivételes képességeinek kimeríthetetlen tárházába. Úgy éreztem azonban, el kell mondanom, nem törődve azzal, hogy vannak, akik kétségbe vonják, miszerint kora legjobb ökölvívója és hegedűművésze lett volna. Az ilyen, csupán megvetést érdemlő emberek nyilván azt sem hiszik majd el nekem, hogy a nagy Anderssen, korunk páratlan sakkbajnoka, egyszer így nyilatkozott: csak Steinitztől és Sherlock Holmes-tól kíméljen az ég…

Ideje azonban a tárgyra térnem. 18.. egy forró augusztusi hétfőjén, amikor meglátogattam barátomat, rögtön észrevettem, hogy úrrá lett rajta az az apátia, amely nagy ügyek előtt és után rendszeresen elfogta. Voltaképpen joga volt a pihenéshez, hiszen az előző héten fogtuk el a szörnyűséges Punchert, az ismert rezedatiprót. Szerénységem tiltja, hogy részvételemről beszámoljak, talán elegendő, ha megismétlem barátom szavait: „ha maga nincs ott, rettentő összecsapásunk csaknem negyedórával később ér véget”. Büszke voltam, hogy valamiben segíthettem Holmesnak.

– Ma esős napunk lesz… – mondta Holmes mélabúsan.

– Honnan veszi ezt? – akartam felkiáltani, de előbb önkéntelenül is arra néztem, amerre Holmes: az ablak felé. És tényleg esett! Mint már annyiszor, most is elkápráztatott barátom éleslátása.

Holmes eközben felállt, pipát és kokaint vett magához, és mindkettőt elgondolkozva szívni kezdte. Ekkor figyelmem az asztalon levő sakktáblára terelődött.

– Hogyan, ön még sakkozik is? – kérdeztem.

– Jelentéktelen időtöltés… A néhány angol bajnokság és párosmérkőzés, amelyet nyertem, gondolom, szóra sem érdemes… Most csupán ezt az apróságot készítettem legutóbbi diadalunk tiszteletére. Bizonyára emlékszik rá, hogyan fogtuk el Punchert…

– Mintha ma történt volna! – kiáltottam lelkesen. – Hárman üldöztük őt: Lestrade felügyelő, ön és én. Kénytelenek voltunk a londoni nyomortanyákig követni őt, ahol Puncher jobban kiismerte magát… Vártuk az egyik bejáratnál, Lestrade elkiáltotta magát: „Fel a kezekkel!” ám a gonosztevő lőtt és a felügyelő sebzetten hullott a földre… Ön azonban tovább üldözte a gazembert, aki ide-oda tekergett sötét búvóhelyén, de nem menekülhetett az ön vizsla tekintete elől… Én egy adott jelre a másik kijárathoz futottam, és ott vártam, mi történik. Puncher hamarosan előbukkant, és én éppen gondolkodni kezdtem, milyen szavakkal beszéljek a lelkére, amikor előkerült ön és szó nélkül lefegyverezte… Még ma is megdobban a szívem, ha erre a lélegzetelállító üldözésre gondolok…

– Nos, akkor talán most is dobban egyet. Ez a kis állás, amelyet ma reggel gondoltam ki újságolvasás közben, kalandunkat ábrázolja:

Világos indul és öt lépésben mattot ad. Talán mondanom sem kell, hogy az üldözés elől menekülő király maga Puncher, a világos vezér én vagyok, a ló, bocsánat, a huszár Lestrade felügyelő, az eseményeket tisztes távolból szemlélő világos király pedig ön, kedves Watsonom… A megoldás: 1. Hc6 (fenyeget 2. Vb7†) Kxc6 (Puncher lelőtte Lestrade-et) 2. Vc8† Kd5 3. Va8† Kc4 4. Va2† Kd3 5. Ve2 matt.[24] (Jól jött az f1-en álló Watson…) Ez ugye érthető?

– Hát már hogyne – hebegtem, mivel nemigen tudtam megkülönböztetni a sakkbéli világos királyt a römikártya treff királyától.

Sherlock azonban már el is kezdte játszani szokásos napi hegedűszonátáját…

Az évszázad bűnténye

– Tényleg nagyon csámpás volt az a balerina tegnap – mondotta csak úgy mellékesen Holmes.

– De még milyen csámpás! – kiáltottam fel, és csak ekkor kaptam észbe. Hiszen már órák óta nem szóltunk egymáshoz egy szót sem, hallgatásba és pipafüstbe burkolóztunk. – Holmes, csak nem olvas a gondolataimban?

– Ó, csak egy kis dedukció – felelte feledhetetlen barátom. – Maga az imént azt a pornóújságot lapozgatta, tudja, amelyikben még a nők térde is látható. Egy alkalommal csettintett a nyelvével, majd ösztönösen a cipőjére nézett, ami azt jelenti magánál, kedves Watsonom, hogy ellenőrizte: elég hódító-e a külseje. Bosszúságára észre kellett vennie, hogy a cipőfűzője kioldódott, tehát lehajolt bekötni. Eközben olyan nevetséges pózba került, hogy eszébe kellett jusson az az ügyetlen táncosnő a Chicken Theater-ből, akin annyit bosszankodtunk a tegnapi előadáson. Mikor tehát maga végre felegyenesedett, semmi más nem járhatott az eszében, csakis a táncosnő idétlensége.

Nem volt időm elámulni, mert Holmes hozzátette:

– Nyissa ki az ajtót Lestrade felügyelőnek!

Én értetlenül engedelmeskedtem, és az ajtón valóban belépett Lestrade, a Scotland Yard dísze, az összes vicclap állandó témája.

– Nem bírok Moriartyval! – zokogta.

– Hát igen, az újságok sokat fecsegnek, és valósággal adják az ötleteket a bűnözőknek…

– Maga is tudja, Holmes?

– Mikor egy héttel ezelőtt belelapoztam a Pigstickerbe, már sejtettem, hogy rövidesen látni fogom, felügyelő úr. Igaz, hogy eldugott helyen, de mégis megírták benne, hogy Londonban rövidesen sor kerül az elrongyolódott font-bankjegyek megsemmisítésére.

– Hiába mondtuk a Bank of Englandnek – sóhajtotta Lestrade –, hogy felesleges is, veszélyes is a bankjegyek kilyukasztását a fővárosban végrehajtani. Ők azonban ragaszkodnak előjogaikhoz, és minden alkalommal orrom alá dörgölik az 1687. évi szabályzatot. Semmi kétség, hogy ez a bölcs döntés legalább 2687-ig érvényben lesz.

– Most azonban szárítsa fel a könnyeit, és térjünk vissza Moriartyhoz.

– Nos igen. Biztos értesülésünk van arról, hogy a professzor bűnbandát szervez valamelyik postavonatnak a kirablására, amely a pénzt Londonba szállítja majd. Annyi emberem persze nincs, hogy a szélrózsa minden irányából érkező vonatokat őriztessem, de ha tudnám, melyik vonatot akarják megtámadni, azt persze megvédeném…

– És nem próbálta ezt megtudni? – mintha valami gunyoros mosoly suhant volna át Sherlock arcán.

– Dehogynem! És képzelje, tulajdonképpen sikert is értünk el… Ráállítottam Moriartyra Gandert, aki hűségesen követte talán még az illemhelyre is. így aztán jelen volt, amikor a professzor tegnap sokat sejtetően ezt mondta három leghűségesebb cimborájának: tudjátok, holnap este, a sakkfeladvány szerint!

– És megszerezte az útmutató sakkábrát?

– De még mennyire! Moriarty ma reggel úgy távozott hazulról, hogy benne hagyta a kulcsot a lakása zárjában. Még csak házkutatási engedélyt sem kellett szereznem, beléphettem, és képzelje, a titokzatos állás ott pompázott a professzor íróasztalának kellős közepén!

Holmes nem osztozott a felügyelő elégedettségében, de csak ennyit mondott:

– Láthatnám?

– Természetesen!

Holmes egy ideig nézegette, aztán nyugodtan így szólt:

– Felügyelő, nincs vesztegetni való ideje. Menjen ma este a Brighton felől érkező vonat elé és biztosítsa. A gazfickók terve az, hogy a vonatot nyílt pályán megállítják, a mozdonyt és a két postakocsit elterelik, a pénzt valami alkalmatosságra átrakják.

– De hogyan… – próbálta kérdezni Lestrade, ám látva Sherlock komor arcát, kirohant és megtette a szükséges intézkedéseket. Olyan csendben vonult a rendőrosztag a vonat elé, hogy aznap London és Brighton között egyetlen házban sem tudtak aludni…

De Sherlock sem maradt tétlen.

– Nos, Watson, Moriarty most már nyugodtan megkísérelheti a vonat kirablását, csak éppen nem délen, Brighton irányában, hanem északon, Bedford és London között próbál majd szerencsét. De mi is ott leszünk! Vegyen néhány markos embert magához, adjon nekik pisztolyokat is… Watson, az ég szerelmére, igyekezzék!

Egy árva szót sem értettem az egészből, de engedelmeskedtem. A többit az újságok is megírták. Amikor a bedfordi vonat a Lea hídjához ért, Moriarty és társai már várták, és biztosan megállították volna, ha mi nem vagyunk a közelben, méghozzá jól láthatóan. A professzor fogát csikorgatva nézte, ahogyan a drága zsákmány tovatűnt. A királynő képmását viselő bankjegyeket így rendes időben és a megfelelő helyen kilyukasztották, Holmes pedig a hárommillió font megmentéséért három hétig üdülhetett Baker Street-i otthonában.

Csak én nem értettem az egészből semmit. Egyszer aztán kihasználtam barátom pillanatnyi jó hangulatát és a rám jellemző szerénységgel megkérdeztem:

– Hogy is volt ez az egész, Holmes?

– Maga mindig pancser marad, Watson… A rablás tervét tartalmazó sakkfeladvány: szabadmatt három lépésben. A megoldás 1. Vb7 Fg6 2. Bb6 Fe8† 3. Bb5 Bxh4 matt. A sötét vezér és a két bástya együttesen alkotja a postavonatot, helyzetük elárulja, hogy B-betűs városból érkező vonatot akarnak kirabolni.

– Tényleg olyan, mint a vonat – kotnyeleskedtem. – De miért küldte Lestrade-et Brighton felé?

– Mert a Moriarty által szándékosan elől hagyott állás odairányította, hiszen a „vonat” délről észak felé mozog. A professzor talán diadalmaskodott volna, ha nem olyan hiú, és nem akar engem becsapni… Engem, Sherlock Holmes-t!

Barátomat a puszta gondolat is annyira felidegesítette, hogy azonnal bevette az aznapi ópiumadagját. Ettől újra a régi Sherlock Holmes lett.

– Én azonban rájöttem, hogy az egész csupán félrevezetés. Az igazi állás úgy alakul ki, hogy az a8 futót h1-re kell helyezni:

– Most is szabadmatt három lépésben. A vonat lefelé, északról délnek mozog, tehát Bedford felől jön: 1. Bb2 Fg6 2. Bb3 Bxh4† 3. Vb4 Fe8 matt.[25] Ezért mentünk mi oda, és mint tudja, éppen idejében érkeztünk. De nem csodálkoznék, ha egyszer majd egy másik gazfickó mégis megvalósítaná Moriarty ötletét – még nekem is tetszett…[26]

Segítség, befalaztak!

Igaz, annak idején szavamat adtam, hogy sohasem mondom el a Deoecoeur család pusztulásának valódi okát, de immár évtizedek teltek el azóta, hogy feledhetetlen emlékezetű barátom, Sherlock Holmes itthagyta az árnyékvilágot, no meg a róla szóló, szépen jövedelmező füzetek lapjait – és felmentve érzem magam szavam alól…

Önök már jól tudják, hogy Holmes kiválóan sakkozott, és ha éppen nem volt megfejteni való gyilkosság, lejátszani való hegedűszonáta, akkor a „sötétség királya” ellen hadakozott, ahogyan a sötét királyt tréfásan nevezte. Akkor is éppen játszott önmagával és már-már sikerült mattot adnia, amikor kopogtattak.

– Ez csak a párizsi rendőrség felügyelője lehet – mondta Holmes szórakozottan.

– Atyaúristen – kiáltottam fel. – Hát ezt meg honnan tudja?

– Így csak egy francia rendőr kopog, elegánsan, középső ujja második percével – felelte barátom. – Emellett az illető járása gondterhelt, bár a látszatra sokat adó férfiúra vall, és ez pontosan megfelel annak, amit a lapok a párizsi rendőrfelügyelőről írnak. Végezetül, de ez már igazán mellékes, táviratozott, hogy ebben az órában felkeres a Deoecoeur-ügyben…

Csak ámulni tudtam barátom döbbenetes intuícióján, de nem sok időm volt, mert a felügyelő máris belépett.

– Csak ön mentheti meg Franciaország arisztokrata családjait a világra szóló szégyentől! – rebegte Holmes lábai elé borulva. Ám az gyengéden felemelte:

– Számíthat rám, kedves kolléga. De megkérem, mondja el a dolgokat minél rövidebben, nemsokára be kell vennem a mai kokainadagomat…

– Ön bizonyára olvasott a rejtélyes gyilkosságokról, ha ugyan azok, amelyek a Deoecoeur-kastélyban történtek. Mikor a legidősebb Deoecoeur vicomte eltávozott az élők sorából, minden vagyonát legidősebb családtagjára hagyta, azzal a megjegyzéssel, hogy ha az elhunyna, ismét a korelnök következik, és így tovább. A záradékban még azt is hozzáfűzte, hogy ha netán minden Deoecoeur örökös nélkül elhunyna, a kastély és összes jószága Jeanra, a hű inasra marad…

– Nagyon figyelemre méltó – jegyezte meg Sherlock Holmes, a körmét piszkálva. – Valamennyien elhunytak azóta?

– Hát ezt honnan tudja? Bámulatos!

– A reggeli lapból… De folytassa, felügyelő úr.

– Nem elhunytak, hanem eltűntek… Az első héten az egyik, a rákövetkező héten a másik, és így tovább, végül a negyedik héten a negyedik is, és most a törvény szerint az inas örökölne… Vártunk több mint fél évet, de egyik Deoecoeur sem került elő. Holnap jár le a hagyatéki bizottság által kitűzött határidő – és Jean átveheti az örökséget.

– És mondja, ez a Jean végig ott volt a kastélyban az eltűnések idején?

– Ki se mozdult onnan, sőt mindig ő jelentette először, hogy nem leli a soros gazdáját.

– És önök mit találtak a kastélyban?

– Semmit. A tervrajz szerint bejártuk az egész kastélyt, megnéztünk minden süllyesztőt, végigkopogtattuk a falakat, de sehol semmi, csak az öreg kísértet méltatlankodott, hogy nem hagyjuk nyugodni. Ám ő sem tudta megmondani, hol vannak a páciensei…

– Nem találtak semmi nyomot, ami friss vakolásra utalt volna?

– Gondoltunk rá. De a kastély falai másfél méteresek, új falazásnak semmi nyoma, és mégsem bonthatjuk le azt a kastélyt, amelyben valamikor Nyúlszívű Lajos lemondott a trónról hitvese, Hebegő Eleonóra javára…

– Értem – mondja Holmes. – Az inasra nem gyanakodtak?

– Természetesen gyanakodtunk, hiszen a rejtélyes eltűnésekből csak neki lehet haszna… A szobáját nagyítóval átkutattuk, de nem találtunk semmit, csak egy olasz sakkújságot…

– Magával hozta?

Sehogy sem értettem Holmes izgatottságát.

– Természetesen, bár el nem tudom képzelni, mi köze lehetne a gyilkosságokhoz…

Holmes kiragadta a felügyelő kezéből az újságot és lázasan lapozni kezdte. Csakhamar megállapodott az egyik állásnál, feldobta a sakktáblára, rakosgatni kezdte a bábokat, majd felkiáltott:

– Mit mondott, felügyelő, hány Deoecoeur tűnt el?

– Négy…

– Most azonnal menjenek a kastélyba és bontsák meg az északnyugati rondella tetejét. Meg fogják találni a holttesteket…

A többit már önök is tudják. A vigyorgó inast is felvitték a rondellára, és annak szeme láttára kibontották a falat. Amikor az ügyesen elsimított falrészletből előkerültek a már oszlásnak indult hullák, az inas iszonyatában mindent bevallott: ő ölte meg gazdáit, hogy a szerencsétlen végrendelet értelmében megkaparintsa azok vagyonát.

– Csak azt nem tudom – mondta még fogcsikorgatva –, honnan tudták meg, hogy az egész óriási várban épp itt kell őket keresni?

Nos, ezt nem tudom én sem. Sejtem, hogy a titok a sakkállásban rejtőzhetett, azt gondosan lemásoltam és önöknek is megmutatom:

Megkérdeztem Holmes-t, hogyan tudta ebből kideríteni, hogy a Deoecoeur család tagjait befalazták, és azt is, hova. Ő csak annyit mondott, hogy a feladvány valóságos tervrajzként szolgált Jean kezében, mert a megoldás során négy sötét bábot falaznak be a sakktábla „északnyugati” részén: 1. Bd7! (fenyeget 2. Bxb7 matt) 1. – Va8! (ez a legjobb) 2. Bdxe7! (2. Bgxe7-re 2. – Bb8 3. Bxh7 Fg8 4. Bdf7 Bd8! még védene) 2. – Bb8 3. Bxh7 és sötét lépéskényszerbe került. Ha a bástyával lép, b7-en kap mattot, ha futóval, akkor Hd7 matt jön. Az egyetlen védelem 3. – Fc8, amire 4. Bd7! végképp kikényszeríti a befalazott tisztek öngyilkosságát: 4. – Fxd7 5. Hxd7 matt.[27]

*     *     *

– Más művekben is előfordul ilyen befalazás?

– Igen – felelte Bicska. – Eléggé népszerű, mert mindig látványos, mindig paradox. Íme, egy több mint egy évszázaddal ezelőtt készült tanulmány:

– Nem okozhat most már problémát a megfejtés… [M9]

Az etruszk szarkofág titka

Tüneményes barátom, Sherlock Holmes, ezen a napon nagyon elfoglalt volt. Egyik kezével hegedült, a másikkal ügyeit intézte, amikor kopogtattak az ajtón.

– Kérem, kedves Watson, eressze be a lyoni rendőrfőnököt – szólt hozzám Sherlock finom basszusán.

– A lyoni… rendőrfőnököt… igen – dadogtam meglehetősen folyamatosan, majd kinyitottam az ajtót, és valóban régi ismerősünket, Jean Crétint pillantottam meg. Korántsem vagyok kíváncsi ember, de meg kellett kérdeznem:

– Holmes, honnan tudta, hogy éppen a lyoni rendőrfőnök jött?

– Maga is könnyedén rájöhet – mosolygott elnézően Holmes –, ha figyelembe veszi, hogy ma esik Londonban, és hogy sertésbordát ettünk ebédre.

Most már mindent értettem, és lélegzetvisszafojtva vártam a további eseményeket.

– Csak ön segíthet rajtunk – rebegte az agg lyoni. – Arról van szó, hogy elrabolták a Merde család gyémántjait. Alvilági kapcsolataink alapján tudjuk, hogy kizárólag Coquin vicomte szervezhette meg ezt a grandiózus rablást, mi több, még arról is értesülésünk van, hogy saját birtokán őrzi őket.

– Akkor egyszerű – kotnyeleskedtem közbe –, elég egy házkutatás, és már meg is találják…

Sherlock szemrehányóan nézett rám.

– Coquin vicomte minden hájjal megkent gazember – mondta – és Moriarty professzor egyik alvezére. Nyilvánvaló, hogy a gyémántok nem lesznek ott a dolgozószobája asztalán. Emellett, úgy tudom, unokatestvére az igazságügyminiszternek…

– Így igaz – bólintott Crétin. – Ennek ellenére is tartottunk házkutatást, amikor egy alkalommal távol járt.

– És persze nem találtak semmit! – mondta nyomatékosan Holmes. Én pedig elcsodálkoztam barátom félelmetes eszén.

– Persze, hogy nem, különben nem lennék itt – mondta a rendőrfőnök. –És van még egy probléma: csak rajtaütéssel érhetünk el sikert, mert ha elhúzódik a munkánk, megy a telefon a miniszternek, engem pedig kirúgnak…

– Talán nem is volna baj… – mélázott el Sherlock, de gyorsan rendbe szedte gondolatait. – Mondja csak, igaz, hogy a vicomte gyakran betegeskedik?

– Igaznak igaz, és félő, hogy a sírba viszi a titkát…

– Kell tehát lennie valamiféle jelzésnek vagy tervrajznak, ami utal a gyémántok lelőhelyére. Nem találtak valami szokatlan papírt?

– Mindent nagyítóval megnéztünk.

– Mégis…

– Mi tagadás, volt ott egy furcsa sakkábra, de megbocsásson, uram, ennek se füle, se farka. Az összes sötét tiszt a táblán van, világosnak pedig csak egy huszárja van, teljesen komolytalan…

– Mutassa csak…

Holmes figyelmesen nézegette az állást, bevette szokásos kokainadagját, majd megkérdezte:

– Mondja csak, mennyit adnak a Merde-ek a nyomravezetőnek?

– Százezer frankot…

– Megtenné, hogy átadja nekem a tárcájában lapuló kitöltött csekket?

– Atyaúristen – sóhajtotta az agg lyoni, de már nyúlt is a zsebébe, és a csekk gazdát cserélt.

– Nos, akkor figyeljen ide. Bontsák meg a családi kriptában azt az etruszk szarkofágot, amelyet belépti díj ellenében mutogatnak a Coquinek.

– Mr. Holmes, ez órákig tarthat…

– Nem tart órákig, mert a bontást meghatározott helyen, északkeleti irányból kell megkezdeni. Pontosan lerajzolom…

A többit önök is olvashatták a lapokban. A vicomte ugyan hevesen tiltakozott a bontás ellen, de mire telefonhoz jutott, a gyémántok már meg is kerültek. A lyoni rendőrfőnököt előléptették, a gyémántokat pedig elvitték a Merde család hitelezői.

Én pedig megfeledkeztem a jólneveltségemről, és ezt mondtam Sherlocknak :

– Egy szóra, kedves barátom… Ha nem mondja meg, miből jött rá, agyonverem…

– Hát még ezt is el kell magyaráznom magának… No jó. Az ábra valójában egy feladványt ábrázol: sorozatlépő szabadmatt hét lépésben.

– Az mi az ördög? – kérdeztem finoman.

– Olyan feladvány, amelyben állandóan sötét lép, ezúttal hétszer egymás után, amíg csak olyan állást nem teremt, amelyben világos immár egy lépésben meg tudja mattolni. A megoldás tehát 1. Ve5 2. Fd5 3. Bf4 4. Hf5 5. Bd3 6. Fe3 7. Hbd4 Hg5 matt.[28]

Meghúztam a lépéseket. Ez volt a végállás:

– Igaza van, Holmes, ez a mulatságos állás valóban szarkofágra emlékeztet, mélyén az eltemetett sötét királlyal…

– Gondolom, azt is érti már, miért éppen északkeleti irányban kellett megkezdeni a bontást: onnan mattol a világos huszár… De mára elég, elfáradtam önnön nagyságomtól…

Az arzénes feladvány

– Watson, készüljön, fontos beszélgetésünk lesz Lestrade felügyelővel – mondta nyájasan Holmes.

Én pedig, ahogy megszoktam, már ugrottam is az ajtóhoz, hogy beengedjem a derék Lestrade-et. Ám az ajtó előtt nem állt senki.

– Holmes, csak nem tévedett? – kockáztattam meg.

– Nem szokásom – felelte ő szelíden. – Arról van szó, hogy félóra múlva mi megyünk a felügyelőhöz, megbeszéltem…

A bérkocsi hamar odavitt az avitt rendőrségi épülethez. Lestrade valóban várt minket, bár hazudnék, ha azt mondanám, hogy kitörő örömmel.

– Ezúttal szerepet cseréltünk, Mr. Holmes! Most én tudom, hogy ön miért jött ide. Nos, lord Threepenny holttestének exhumálásáról szó sem lehet…

– Súlyos bűntény feltárását gátolja meg! – Holmest sohasem láttam ilyen komolynak és ünnepélyesnek.

– Nézze – fogta a felügyelő csaknem könyörgésre a szót. – Mégsem eshetünk neki egy tisztes család sírboltjának, csak úgy. Nem ön az egyetlen, akinek feltűnt, hogy a vigasztalhatatlan özvegy, Martha Threepenny, éppen csak a gyászév leteltét várta meg, és máris férjhez ment a jóképű fiatal háziorvoshoz. Dehát istenem, sokat voltak együtt, amikor annyi erőfeszítést tettek a jó öreg lord életének megmentéséért…

– És ennek során az utolsó hónapokban megakadályozták, hogy rajtuk kívül bárkivel is szót váltson… Még kedves sakktársaival se beszélhetett…

– Olyan beteg volt… Minden megrázkódtatás, nem is beszélve egy sakkjátszmáról, azonnal végzett volna vele. És látta, hogyan sírt az asszony a temetésen?! Mindenáron maga is be akart ugrani a sírba, alig lehetett visszatartani…

– Márpedig javaslom az exhumálást; biztos vagyok benne, hogy annyi arzént találnak majd Threepennyben, amennyi az egész Scotland Yardnak elegendő volna.

– De mire alapozza ezt, az ég szerelmére?

– Természetesen egy sakkfeladványra.

Lestrade döbbenten nézett Holmes-ra, én nemkülönben.

– Csak nem arra a feladványra gondol – tette hozzá a felügyelő –, amely már a lord halála után jelent meg, és annyi dicsőséget szerzett a nevének? Valóban megható volt, hogy még halálos ágyán is ezzel bíbelődött… Nyugodt lehet, mi erre is felfigyeltünk, gondosan elemeztük, de természetesen semmiféle üzenetet nem találtunk benne, ami bűntettre utalna.

Lestrade felkészültsége bizonyítékául felállította ezt a posztumusz művet.

Matt harminchárom lépésben. Finom kulcslépése van, amelynek értelme csak később derül ki: 1. Bd1! Sötét rengeteg sakkot adhat „veszett” bástyájával, de a világos király fokozatosan a gyalogok kiirtására kényszeríti, majd nagy keservesen legyűri. Tehát 1. – Bd8† 2. Kc7 Bd7† 3. Kc6 Bd6† 4. Kc5 Bd5† 5. Kc4 Bd4† 6. Kc3 Bc4† 7. Kd3 Bd4† 8. Ke3 Be4† 9. Kf3 Bf4† 10. Kg2 Bxf2† 11. Kg3 Bg2† 12. Kf4 Bg4† 13. Ke3 Be4† 14. Kf2 Bxe2† 15. Kf3 Bf2† 16. Ke3 Bf3† 17. Kd4 Bf4† 18. Kc3 Bc4† 19. Kd3 Bd4† 20. Ke2 Bxd2† 21. Ke3 Be2† 22. Kd4 Be4 23. Kc3 Bc4† 24. Kd2 Bxc2† 25. Kd3 Bd2† 26. Kc4 Bd4† 27. Kb5 Bd5† 28. Kb6 Bd6† 29. Kb7 Bd7† 30. Kb8 Bd5 31. Bd2 (d3, d4) B lép 32. Bb3 lép sakk és a 33. lépésben a futó mattra üti a sötét bástyát.[29]

– Brávó, Lestrade – tapsolta meg Holmes a felügyelőt –, ezt kiválóan megjegyezte. Én mégis védeném a magamét…

– Dehát ebben a feladványban nincs üzenet! Nyilvánvaló, hogy egy normál művel van dolgunk, sem a sötét bástya eszeveszett üldözése, sem a világos játék nem tartalmazhat szimbólumot…

– Csakhogy én megtudtam valami újat.

– Mit?

– Elbeszélgettem a család régi bútordarabjával, Threepenny komornyikjával, akit időközben nyugalomba küldtek, igaz, busás végkielégítéssel.

– Holmes, ez komolytalan. Gondolja, hogy nekünk nem az volt első dolgunk, hogy őt kihallgassuk?

– Ezt is tudom, és azt is, hogy egyáltalán nem vádolta az özvegyet vagy az orvost. Csak éppen elfelejtették őt megkérdezni a feladványról. Nekem (mivel analitikusan tettem fel a kérdéseket) elmondta, hogy nemcsak arról volt szó, miszerint a lord utolsó percéig a feladvánnyal kínlódott, hanem arról is, hogy szinte mániákusan mondogatta: „megint harmincöt lépéses”, „most meg csak harminckettő”, mindenáron a végső lépésszámra, a harmincháromra törekedett.

– Na és?

– Lestrade, illenék ismerni a legújabb tudományos eredményeket. Egy jeles orosz tudós, bizonyos Mengyelejev úr, a közelmúltban készítette el hírneves periódusos rendszerét, amelybe az elemeket besorolta és megfelelő számokkal látta el, atomsúlyuk szerint.

Lestrade nyugtalan lett, és én követtem a példáját.

– Csak nem? – a felügyelő szinte szemünk láttára zsugorodott össze.

– De igen – mosolygott megbocsátóan Holmes. – Az arzén mellett éppen a 33-as szám áll…

Threepennyt kihantolták, az ifjú galambpárt elítélték, Lestrade-et előléptették. A rendőrségi kézikönyvekben pedig ettől kezdve rendszeresen oktatták a sakkfeladványok kriminalisztikáját…

A Mato Grosso titka

– Watson, csomagoljon, holnap este indulunk Rio de Janeiróba – mondotta Holmes hegedülés közben.

Megszoktam barátom váratlan hely- és hangulatváltozásait, de ez mégis megdöbbentett.

– Rio de Janeiróba? Minek, az ég szerelmére?

– Watson, ne kérdezzen. Bizonyára nem akar kimaradni századunk legszenzációsabb felfedezéséből.

– Inkább kimaradnék… Különben is, holnapután van kimenője Lady Nevermore csinos komornájának…

Barátom ekkor még a műélvezetet is abbahagyta, és olyan tekintettel nézett rám, hogy tudtam: elvesztem és a komornát is elvesztem.

–Watson, vegyen magához piranhariasztót és jaguárhessegetőt, szerezze be a legújabb araé-angol szótárt…

– Csak nem megyünk be a dzsungelbe?!

– Az emberiség javáért mindent! – mondotta egyszerűen, minden pátosz nélkül Holmes.

A legdühítőbb az volt a dologban, hogy hőn szeretett barátom sokáig egy árva szót sem szólt utunk tulajdonképpeni céljáról. Csak miután átkeltünk az Egyenlítőn, és minden létező folyadékkal nyakonöntöttek „keresztelő” gyanánt, akkor közölte végre:

– Nos, Watson, amíg szárítkozik, elmondom, mi dolgunk van a Mato Grossóban…

– Micsoda? Brazília legbelsejében? A vadállatok, vad indiánok és vadorzók között?!

– Ha egyszer csak ott láthatjuk Juraj Kabić amulettjét…

– Tessék?

– Hát maga nem olvasott Kabićról, a neves széngázkutatóról? Ő volt az, akit érdemei elismeréséül kineveztek a Mac Foorow Company első fúrójává, bocsánat, kutatójává, és nyomban elküldték a Mato Grosso legmélyére. Ott ugyanis évszázadok óta tartja magát egy legenda, hogy valahol csodálatos sziklák vannak, színtiszta aranyból. Ezeket egyszer, ha jól emlékszem, 1673-ban, látta is egy expedíció, olyan villámlás és mennydörgés közepette, hogy leborultak imádkozni, de aztán nem találták többé. Kabić az elrongyolódott útivázlatok és az indiánok ellentmondásos beszámolói alapján bevette magát a Mato Grosso áthatolhatatlan őserdejébe, a „sertón”-ba, és ott aztán sikeresen nyoma veszett…

– És most nekünk kell megkeresni?

– Már megtalálták. Cuiabától néhány száz mérföldnyire, a Cajuru zúgóinál van a sírja.

– Oda viszünk virágot?

– Azt is, de főként az araé indiánok törzsfőnökével van tárgyalnivalónk. Ő elmondta a központi kormány képviselőinek, hogyan találták meg a végképp elcsigázott, magára maradt kutatót, aki utolsó szavával egyre csak azt ismételgette: „nagy szerencse vár reátok, leírom, milyen kincsre leltem”. Ám a törzs varázslója közölte vele, hogy egyrészt a legközelebbi papír sok száz mérföldnyire van, másrészt eddig még minden írás szerencsétlenséget hozott a törzsre, tehát szigorúan tilos. Ekkor Kabić cselhez folyamodott. A közelben meglátott egy sziklát és utolsó erejével és utolsó késével kifaragott rajta egy négyszögletű ábrát. Azt mondta a törzsfőnöknek, hogy ez szent amulett, ami még nagy szerencsét fog hozni rájuk. így aztán megőrizték, és időnként feláldoznak előtte egy tapírt.

Lassanként derengeni kezdett az óceán felett és az agyamban.

– Holmes, csak nem?

– De bizony. Csaknem egy évtizeddel később megint eljutott az araék földjére valaki, aki megtekinthette ezt az „amulettet” és megállapította, hogy sakkállásról van szó, amely alighanem magában rejti Kabić titkát. Erről jelentést küldött a kormánynak. Az pedig táviratozott nekem, meghívott, és már vár bennünket a jól felszerelt expedíció. Hát nem vonzza, hogy miközben átkelünk az úttalan utakon, saját szemével láthat mocsári szarvast, macskanyulat, selyemmajmot?

– Hát nem…

Hadd ne mondjam el, mit szenvedtem: le kellett mondanom kedvenc mosdómról, kölnivizemről és komornámról… De luxusexpedíciónk segítségével már két hónap múlva ott álltunk a törzsfőnök előtt, aki megmutatta Kabić hagyatékát. Fölötte pamutfák álltak, alatta sünkaktusz tenyészett. Bár az idő vasfoga itt-ott megrágcsálta, mégis ki lehetett venni a következő állást:

Holmes meghatottan nézte.

– Egy nagy ember végső üzenete… Szabadmatt öt lépésben…

– Mondtam, hogy ettől mindenki megbolondul – súgta a varázsló a törzsfőnöknek.

– A megoldás igen egyszerű – folytatta barátom. – Vezért kell bevinni f8-on, közben pedig a sötét f7 gyalog lecsorog: 1. fxe6 exf4 2. exf5 fxe5 3. fxe4 exf6 4. exf3 fxe7 5. fxe2 exf8V(B) matt.[30]

– De mi köze ennek a Mato Grosso titkához? Hol az arany? – sürgette Holmest a brazil kormány kiküldöttje.

– Nem arany van itt… Hát nem látják, hogy Kabić minden erejével az f- és e-betűkre kívánja felhívni a figyelmünket? Ha ezt összeolvassuk, Fe-t kapunk, ami nem más, mint a vas vegyjele! A környező hegyek teli vannak vasérccel, méghozzá, mint a feladvány mutatja, legalább öt rétegben… De hová siet, uram?

– Holmes úr, a megbizatásom csupán aranyra terjedt ki. Sajnálattal itthagyom önöket. Indulás!

Ilyen rút hálátlanságban volt tehát részünk. Kell-e mondanom, mennyit szenvedtünk, amíg eljutottunk Cuiabába, majd onnan Brazília lakottabb területeire? Hogy volt olyan város, amelyben meg kellett várnunk, amíg felépítik a hozzá vezető vasútvonalat, és csak aztán tudtuk elhagyni! Engem cseppet sem vigasztalt, hogy Holmes közben egyre hajtogatta:

– Meglátja még Watson, ez a gazdag vasércbánya szerencsét hoz az ottaniaknak… Még tán az új főváros is ennek közelében épül majd fel. Nincs kizárva, hogy Brasiliának fogják nevezni…

Amikor pedig visszakeveredtünk Angliába, megtudtuk, hogy Moriarty professzor közben vasúti mérnöknek adta ki magát és felszedette a Londont Glasgow-val összekötő vonal sínjeit, majd jó pénzért eladta, éppen a braziloknak. Az én bájos komornám pedig egészséges ikreknek adott életet, még szerencse, hogy nagyon is igazolt távollétem miatt megúsztam az apasági keresetet…

A kotta kincse

– Huszonnégy óránk van még – hörögte a párizsi Bibliothèque Nationale főigazgatója. – Csak a csoda segíthet…

– A csoda én vagyok – mondta szerényen Holmes, miközben kifinomultan piszkálta a körmét.

– Nos, Mr. Holmes, talán ön is hallott irodasegédünk, Balthasar Parbleau hagyatékáról…

– Természetesen hallottam, hiszen járatom a francia zenei lapokat. Mégis megkérem, röviden mondja el újra a dolgot, éleselméjű barátom, dr. Watson kedvéért…

– Ez a Balthasar Parbleau valamikor zenetanár volt, de nem tudott tanítványokat szerezni magának, mivel belebolondult a modern zenébe, és persze senki sem volt hajlandó olyan dilettánsokon tanulni, mint Berlioz, Bizet vagy Saint-Saens, nem is beszélve Debussy iszonyú macskazenéjéről… Így aztán elszegődött hozzánk, szorgalmasan hordta ki a kért könyveket és kottákat könyvtárunk látogatóinak. Mivel azonban nálunk is a modern zene terjesztésével foglalkozott, kénytelenek voltunk megtiltani neki, hogy a látogatókkal beszélgessen. Őszintén szólva nem bántuk, amikor egy nap váratlanul nem jelent meg a munkahelyén, és aztán nem is láttuk többé. A rendőrség is csak két hónap múlva kezdte keresni, és meg is találták szerény lakásán, szívszélhűdés végzett vele. És ekkor…

– Ekkor önöket nagy meglepetés érte – mosolygott Holmes.

– Hát igen. Kiderült, hogy nem sokkal halála előtt százezer frankot örökölt. Ügyvédje közölte velünk, hogy a pénzt könyvtárunk fejlesztésére hagyományozta, de egy kikötéssel: az örökséget csak akkor vehetjük fel, ha az adománylevelet 1890. december 31-ig megtaláljuk.

– És ma harmincadika van – kotnyeleskedtem.

– Hát igen – nyelt egyet a derék főigazgató. – Ha azonban Mr. Holmes rájönne a titokra, még megtáviratozhatnánk…

– És mondja csak – kérdezte sírig tartó barátom –, hol is kell keresni azt az adománylevelet?

– Parbleau ezt írta: „Mivel életemben semmibe vettek engem, és azt, ami mindennél drágább volt számomra, a modern francia zene remekeit, most rákényszerítem önöket, hogy belelapozzanak ezekbe az alkotásokba. A könyvtárat gazdaggá tevő papír ezek egyikében nyugszik. Lapozza csak át őket, főigazgató úr! Ha pedig nem találja, a pénzt fordítsák a Place Pigalle szórakozóhelyeinek kitatarozására. Ezt írtam ép elmével, Balthasar Parbleau.” Egyébként nem hiszem, hogy normális volt – sóhajtotta a főigazgató. – Modern zene! Place Pigalle!

– Nem rossz hely az – tűnődött Holmes. – És keresték a papírt?

– Persze, hogy kerestük. Ám túl későn találták meg a holttestet, emellett munkaerőhiánnyal is küszködünk, az is lehet, hogy kettőt lapoztunk valahol ezekben a fércművekben… Kérem, számomra a francia zene Grétry operáinál végződik. Hallotta ön valaha az Oroszlánszívű Richárdot?

– Sajnos még nem, de bizonyára meghallgatom, ha egyáltalán műsorra tűzik… De mondja, kérem, nem találtak valamit Parbleau szobájában, ami útbaigazíthatna?

– Semmi értelmes dolgot nem láttunk, kotta hevert mindenütt. Nem is zavartam volna önt, de a rendőrprefektus, aki már hallott nevezetes nyomozásairól, felhívta a figyelmemet arra a sakkállásra, amely feltűnően díszes keretben ott lógott közvetlenül Parbleau ágya felett. Utolsó reményünk, hogy ez az állás megoldja a rejtélyt. Keretestül elhoztam…

Holmes figyelmesen nézte a párbábos állást, majd szelíden megszólalt:

– Tíz százalék.

– Hogyan? – hebegte a főigazgató.

– Tíz százalékot, azaz tízezer frankot kérek. Legyen nyugodt, a fejlődő országok gazdasági helyzetét fogom vele javítani, ugyanis éppen most fogyott ki az ópiumkészletem…

A főigazgató fizetett, Holmes pedig közölte a megoldást:

– Az adománylevél César Franck d-moll szimfóniájának kottájában található, elegendő, ha az első tételnél keresik.

A francia a fejéhez kapott.

– Éppen ebben a szörnyűségben! A gaz Parbleau bizonyára tudta, hogy én írtam róla a kritikát a tavalyi bemutató után: megírtam, hogy primitív, monoton, dekadens…

– Uram, én az ön helyében intézkednék – zökkentette vissza Holmes a valóságba a felháborodott műítészt.

– Igen, igen… – A főigazgató kirohant.

Az ügy további fejleményeit ismerik. A főigazgató táviratozott, ám a könyvtár szorgalmas dolgozói a közelgő év végére való tekintettel csúsztattak, és egyiküket sem lehetett utolérni január 3-a előtt. Parbleau pénze végül mégsem veszett kárba: ettől az időtől számítják azoknak az intézményeknek a kivirágzását, amelyeket minden turista és bennszülött felkeres…

– Holmes, csak egy szóra – kérleltem barátomat, amikor magunkra maradtunk.

– Csak nem akarja azt mondani, hogy nem jött rá? Eh, Watson, Watson, a komornák helyett inkább az agyát tekergetné… Nos, a feladvány háromlépéses. Megoldása 1. Vd1, sötét lépéskényszerbe kerül. A jó öreg csillagtémát látjuk: 1. – Kc6-ra 2. Vb3 d5 3. Vb6 matt következik, 1. – Ke6-ra 2. Vf3 d5 3. Vf6, 1. – Kc4-re 2. Hb6† Kb4 3. Va4, 1. – Ke4-re pedig 2. Hf6† Kf4 3. Vg4 a válasz.[31]

– De mi köze ennek César Franckhoz?!

– Ez a remek szimfónia, amely körül annyi vihar dúlt tavaly és idén a haladó és a konzervatív kritikusok között, a szokástól eltérően háromtételes. Hangneme d-moll, és mint látja, a kulcslépés után minden báb a d-vonalon áll. A kulcslépés, Vd1, azt is megsúgta, hogy Parbleau írása az első tételben lelhető meg; egyébként is ez a szimfónia lelke, egymaga olyan hosszú, mint a másik két tétel együttvéve. Véleményem szerint (bár lehet, hogy ez csak találgatás) Parbleau-nak azért is tetszett a feladvány, mert a megoldás során sűrűn ismétlődik a c- és f-betű, imádott muzsikusának névbetűi; a b a Les Béatitudes (Boldogságok) című Franck-oratóriumot, az e a Les Eolides (Az eolidák) című szimfonikus költeményét juttathatta eszébe. Ami pedig az a- és g-betűket illeti…

– Holmes, ez már túlzás!!

Barátom megadóan legyintett.

– No jó, hát akkor menjen el az ópiumért. Örülnék, ha nem tenne közben kirándulást a Sohóban…

Lord Rockfort rejtélyes eltűnése

Éppen az epsomi derbyn látott csinos szobalány járt a fejemben, amikor Sherlock Holmes csendesen megszólalt:

– Dr. Watson, megkérem, engedje be George Rockfortot és bájos hitvesét.

– Honnan gondolja – kérdeztem döbbenten –, hogy épp az ajtó előtt állnak?

– Ó, Watson, hát nem vette észre a hintót, amely az imént állt meg a Baker Streeten? Ha odafigyel, meglátja a hintón a Rockfort család címerét, az aranytehenet a pallosokkal…

Már nem volt időm, hogy megcsodáljam szeretett barátom jóstehetségét, mert kinyílt az ajtó, és belépett, sőt beesett rajta az ifjú pár. Térdre borultak, s a gyönyörű lady könnyeivel az ottfelejtett felmosórongyot öntözte:

– Csak ön segíthet rajtunk, Mr. Holmes! Nem akarunk virágzó ifjúságunkban dolgozni menni!

– Ha jól értem – mosolygott Holmes –, önök azt kívánják tőlem, hogy kerítsem elő imádott nagybátyjuk, lord Rockfort hulláját…

– Pontosan ezt – hebegte az earl.

– De honnan tudta?

– Olvasok újságot. Ha megengedik, röviden rögzíteném a tényállást. Lord Rockfort két hete nyomtalanul eltűnt szerény kastélyából. Semmiféle kutatás nem vezetett eredményre, és félő, hogy nincs már az élők sorában. Ez esetben önök örökölnék a címet és a hozzá tartozó milliókat, ám mindez csak akkor lehetséges, ha egészséges holttestet tudnak prezentálni. Ez nem lévén, a gyászév letelte után a TÉP-re szállna a Rockfort család vagyona…

– Mi az a TÉP? – kottyantottam közbe.

– Ezt igazán tudhatná már, Watson – nézett rám szemrehányóan barátom –, a Tehén és Pallos elnevezésű klub Londonban…

– Mit meg nem adnánk – rebegte a lady –, ha még egyszer láthatnók a jó rokont…

– Ezen ne múljék – mondta mintegy mellékesen Holmes. – Látni fogják. Mindössze annyit kérek önöktől, hogy járuljanak hozzá egy tízezer fontos csekkel egyre növekvő kokainszükségletem kielégítéséhez.

A házaspár összenézett, majd kitöltötték a csekket.

– Így – folytatta Holmes. – Most pedig haladéktalanul utazzanak Koppenhágába. A Tivoli parkban, a tükörútvesztőben megtalálják majd bácsikájukat. Az azonban előfordulhat, hogy a dolog nem egészen úgy alakul, ahogy képzelik…

Amikor a döbbent Rockfortok elviharoztak, Holmes elővette hegedűjét és eljátszotta Heykiaz negyvenegyedik partitáját. Én ugyan jól nevelt ember vagyok, de alig állhattam meg, hogy félbe ne szakítsam. Végre letette a vonót.

– Mi volt ez, Holmes?

– Tudom, hogy ön feljegyzi szerény tetteimet az utókor számára, ezért adok egy kis útbaigazítást. Ön, mint orvos, bizonyára jól tudja, mi az a morbus maimiensis?

Fogalmam se volt róla.

– El kellett volna olvasnia a legutóbbi patagón szaklapot, amelyben Horse professzor és Donkey kandidátus részletesen elemzi ezt a nagyon veszélyes, de szerencsére ritka betegséget. Aki ezt megkapja, ellenállhatatlan vágyat érez az utánzásra. Érti már?

– Hát már hogyne…

– Na jó, akkor annyit még elmondok, hogy lord Rockfort, miként a lapok megírták, eltűnése napján egy dán sakkújságot lapozgatott. Ebben találta ezt a feladványt:

– Úgy gondolom, hogy ez a mű a maga tartalmával azonnal fellobbantotta benne a veszélyes kórt. Kulcslépése 1. Vd5!, és mivel fenyeget a d7-re és f7-re való ütés, sötét sáncolással menekül. 1. – 0–0–0-ra azonban következik 2. 0–0–0! (Világos újra fenyeget d7-en, egyúttal a királyát is elviszi a sakkadás elől.) 2. – bxa6-ra következik 3. Fe5! és 4. Va8 matt; 2. – f5-re 3. Ff3 jön. Ha sötét 1. – 0–0-t húzza következik 2. 0–0!, majd 3. gxf7† Kh7 és 4. Vh5 matt. Végül 1. – Bh7-re 2. gxh7 0–0–0 3. Vxd7† Bxd7 4. h8V matt a válasz.[32] Nem csoda, hogy a tükörszerű sáncolásokba a lord belebolondult… S mivel ugyanabban a lapban olvasott arról is, hogy a hírneves koppenhágai Tivoliban megnyitották a tükörútvesztőt, úgy érezte, sehol máshol nem elégítheti ki jobban tükrözési, vagy ha akarja, majmolási szenvedélyét, mint ott. Csak éppen azt hagyta számításon kívül, hogy a Tivolit takarékossági okokból átmenetileg bezárták. Bizonyos, hogy bennrekedt az útvesztőben, és ott fogják megtalálni…

– Két hét telt el, nyilván halott…

– Én ebben nem vagyok olyan biztos…

Két nap múlva kezemben tartottam a News legújabb számát, amely szenzációként számolt be arról, hogy lord Rockfortot Koppenhágában, a Tivoli útvesztőjében megtalálták. És a lord még élt! Amikor megkérdezték, hogyan bírta ki étlen-szomjan a bezárt útvesztőben, arisztokrata egyszerűséggel csak annyit mondott: az indiai éhező csodafakírokra gondoltam, őket kezdtem utánozni… Éljen az Utánzás!

Ha az ifjú párnak az volt a szíve vágya, hogy lássa bácsikáját, ez ugyancsak teljesült. Az örökséghez viszont nem jutottak hozzá, mert a lord kijelentette, hogy ezentúl egész életében Matuzsálemet szándékozik utánozni…

Így maradtunk le a Titanicról

Még ma is beleborzongok, ha ráérek…

Így szólt hozzám hervadhatatlan barátom, Sherlock Holmes 1912. április 1-én:

– Azt hiszem, nekünk is el kellene mennünk a Titanic-kal…

– De minek, az isten szerelmére?

– Hogy rajta legyünk. Ez minden idők leghosszabb hajója, 260 méter, 66000 tonna vizet szorít ki… Egyébként is kíváncsi vagyok, sikerül-e elhódítania a kék szalagot!

– Nekem tegnap sikerült megszereznem a vörös Lucytól – mondtam ábrándozva, de Holmes szokatlanul nyersen szakított félbe:

– Már megint nem arra használja a tekervényeit, amire kellene. A kék szalag a gyorsasági rekord jelképe!

– Addig rohannak, amíg nekimennek egy jéghegynek – mondottam prófétikus hangon.

– De van még egy döntő körülmény – tette hozzá Holmes. – A Chess legújabb száma szerint Amerikában feltaláltak egy új tündérbábot, és szeretnék vele megismerkedni.

– Ja, ha ott tündérbaba is van, akkor megyek. – Ekkor azonban a fejemhez kaptam:

– De miből akar utazni, Holmes? Hiszen ez az út oda-vissza fejenként legalább ötezer font, nem számítva a költőpénzt és a külön kívánságokat.

– Igen, úgy látom, tízezer fontra van szükségünk. Nos, Watson, menjen, és vegye meg a Bechup-féle sorsjátékra a 8693. sz. sorsjegyet, de igyekezzék, mert nemsokára nyit az árusítóhely. Az öt fontot, amibe kerül, majd megadom, ma esedékes az edzői díjam a Watergate sportegyesülettől.

Én egy árva kukkot sem értettem, de rohantam. Idejében odaértem, bemondtam a számot. Kissé furcsán néztek rám, de megkaptam a 8693-ast. Visszaértem drága barátomhoz, aki melankóliába és morfiumba merült.

– Holmes, minek nekünk ez a sorsjegy? Csak nem képzeli, hogy pont maga nyeri a tízezer fontos fődíjat?

– Nemcsak képzelem, de bizonyosra is veszem. Persze maga megint elmulasztotta áttanulmányozni a Shilly-Shally nevű újság apróhirdetéseit…

– Bevallom, mulasztottam… De mi az ördögöt kellett volna észrevennem?

Sherlock szótlanul megmutatta az egyik apró betűs szöveget. Ez állt ott: g5c4c3g4–c5–c3, valamint a hirdető névbetűi: ccb.

Én akkor már nagyon edzett voltam és felkiáltottam:

– Sherlock, csak nem?

– De igen. Ez a szöveg arra a sakkfeladványra utal, ami éppen ma jelent meg a glasgow-i balneológusok lapjában. Persze nem gondolhatták, hogy én azt is járatom.

– Holmes, én nagyon tisztelem magát, de tettlegességhez folyamodom, ha nem magyarázza meg…

– Hát igen – legyintett lemondóan Holmes és előhúzta a balneológusok lapját.

Az utolsó oldalon ez a feladvány volt látható:

– De még csak a követelmény sincs aláírva – mondtam.

– Minek ide még követelményt is írni, hát nem látja, hogy az állás egy szép szabályos nyolcast ábrázol? Tehát matt nyolc lépésben. A megoldás pedig 1. Vxe7† Kc8 2. Hd6† Kb8 3. Vd8† Ka7 4. Ba1† Ba2 5. Bxa2† Fa6 6. Vc7† Ka8 7. Bxa6† Hxa6 8. Vb7 matt.

– De hogy lesz ebből négyjegyű sorsjegyszám?

– Benne van a hirdetésben. Vegyük az első két adatot: g5c4, vagyis a g5-ön álló gyalogot át kell tenni c4-re:

– Egy hatos! – kiáltottam.

– Bizony az, és a mattadás is hat lépésben lehetséges, mert a sötét futó már nem tud b5-re menni: 1. Vxe7† Kc8 2. Hd6† Kb8 3. Bbl† Bb2 4. Bxb2† Ka8 5. Ba2† Ha4 6. Vb7 matt.

A következő átrakást – a c3 gyalogot g4-re – már magam végeztem:

– Ez igen, Watson – szólt Holmes. – Mivel kilencest lát, a matt is kilencben megy: 1. Vxe7† Kc8 2. Hd6† Kb8 3. Vd8† Ka7 4. Ba1† Ba2 5. Bxa2† Ba3 (itt hosszabbodik meg egy lépéssel az a álláshoz képest) 6. Bxa3† Fa6 7. Vc7† Ka8 8. Bxa6† Hxa6 9. Vb7 matt.

Közösen raktuk ki az utolsó számot, amely a c5 huszár és a c3 gyalog eltávolításával jön létre:

– Nem véd már a huszár, gyerekjáték háromban mattolni – mondottam büszkén – 1. Vxe7† Kc8 2. Hd6† Kb8 3. Vb7 matt.[33] – De mi köze ennek a mai sorshúzáshoz?

– Watson, Watson… Bizonyára látott már ilyen húzást. Négy szerencsekerék van, mindegyikben a tíz számjegy. Mindegyikből húznak egyet, és így áll össze a négyjegyű kihúzott szám. Ahhoz pedig igazán nem kell nagy művészet, hogy Bechup megegyezzen a nyerő sorsjegy számában cimborájával, utána preparálja a számokat és az azokat kihúzó szűzlányokat. A cinkostárs felveszi a nyereményt, utána pedig megosztoznak. Nehogy bárki is gyanút foghasson, csak az utolsó napon jelölik ki a megmaradt sorsjegyek közül a győztest, és ilyen kacifántos módon, apróhirdetés útján értesíti társát Bechup, hiszen a ccb azt jelenti: Cyril Colin Bechup. Csakhogy én már legutóbb gyanút fogtam, amikor láttam, hogy a nyereményt az egyik ismert londoni sakkozó édeshúga veszi fel…

Ilyen nyugodtan még sohasem mentem sorshúzásra. Ismertem Holmes zsenialitását, és nem voltak kétségeim az ügy kimenetele felől. És – halljanak csudát – tényleg azt a négy számot húzták ki, csak éppen visszafelé: 3 9 6 8 sorrendben. Persze azért mi is nyertünk, nem is akármit: két szabadjegyet a Piccadilly-térre…

– Én hippopotamus! – suttogta hazafelé menet Holmes, ami nála már nagy felindultság jele volt. – Elfelejtettem, hogy az egész Bechup-banda szenvedélyes lóversenyjátékos is, és ha már játszanak valamit, azt oda-vissza játsszák… Bechup cinkosa nyilván meglepődött, amikor nem kapta meg a kívánt sorsjegyet, de nyomban megvette a számokat visszafelé, az pedig már gyerekjáték volt, hogy a szerencsekerekeket fordított sorrendben állítsák fel. Ó, én Przsevalszkij-fajta ló!

A többit önök is tudják, kedves olvasóim. A Titanic április 14-én, szombaton valóban nekiment a jéghegynek, mi pedig megúsztunk egy jókora úszást a jeges vízben. Sherlock csak ennyit mondott erre:

– Már Konfucius is megmondta, hogy minden rosszban van valami jó…

Holmes és a világháború

Ma már ezt is el lehet mondani… Nem csökkentem vele áldott emlékezetű uralkodóink és hadvezetőink érdemeit, ha feltárom a világháború egyik kevéssé ismert epizódját, amelyben nem kis szerepet játszott az én kitörölhetetlen emlékezetű barátom, Sherlock Holmes…

1916 tavaszán történt. Ültünk a Baker Streeten és a háborúról beszélgettünk. A kilátásokat kedvezőeknek ítéltük. Verdunnél szövetségeseink, a franciák jól megállták a helyüket, és várható volt az oroszok újabb nagy támadása, a tehetséges Bruszilov vezetésével; suttogtak már Románia hadbalépéséről is. Ezzel szemben komoly nehézségek mutatkoztak: már egy hete nem tudtam új szobalányt felvenni a másik helyére, aki felmondott (képzeljék, ilyen időkben férjhez ment és vidékre költözött, engem pedig itthagyott!), ezenkívül voltak napok, amikor nem kaptunk friss péksüteményt. Ám mindezt szótlanul tűrtük, tudtuk, hogy a hazáért szenvedni kell. Holmes többször is elmondta, mennyire sajnálja, hogy személyesen nem vehet részt a harcokban, lumbágója miatt. Ám épp így tehetett döntő szolgálatot…

– Fogadjunk – szólt barátom prófétai előrelátással –, hogy Lestrade első mondata ez lesz: veszélyben az angol birodalom!

Még el sem csodálkozhattam, amikor valóban berohant Lestrade, és ezt mondta:

– Veszélyben az angol birodalom! Elveszthetjük Indiát, Kanadát, Rhodesiát, Ausztráliát, Trinidadot és Tobagót…

– Nem vesztjük el – nyugtatta meg Holmes. – Ugye a kémkedési ügyről kíván beszélni?

– Igen… De honnan tudja?

– Nem volt nehéz rájönnöm, hogy a németek megpróbálnak tudomást szerezni legújabb harci fegyvereinkről… Ugye a tankokról és a repülőkről van szó?

– Természetesen… Csodafegyvernek szánjuk őket az őszi ütközetekben, amelyekre előreláthatólag Észak-Franciaországban, a Somme folyónál kerül majd sor. Ki akarjuk használni a meglepetés erejét. De honnan tud ön minderről?

– Néha el szoktam menni a disszertációvédésekre – felelte Sherlock. – Nem két hónapja védte meg Mr. Moppet Show „A tankok felhasználása a németek ellen a Somme folyónál” című értekezését?

– De igen…

– Na látja. És még csodálkozik, hogy a németek érdeklődnek a dolog iránt. Mi a foglalkozása az amerikainak?

– Irodalomtörténész, kandidátus… De honnan tudja, hogy a kém amerikai?

– Nem volt nehéz kiszámítani, csak olyan személyt küldhettek, aki beszéli a nyelvünket, és idegen kiejtése sem tűnik fel túlságosan. Gondolom, nem tartóztatták le?

– Természetesen nem. Sokkal fontosabb volna a számunkra, hogy valamiképp hozzájussunk a rejtjelkulcshoz, amelynek segítségével megbízóit tájékoztatja, és aztán azt megpróbáljuk a magunk érdekében felhasználni. Ez a hadügyminisztérium legszigorúbb utasítása…

– Tehát keresik azt a könyvet, amelyre a rejtjelzett számok vonatkoznak. Ha meg tudják állapítani, mi a könyv címe, és hányadik oldalról van szó, gyerekjáték elolvasni az érkező üzeneteket, maguk pedig olyan szöveget továbbítanak, amilyen csak jólesik. Gondolom, átnézték az illető könyvtárát…

– Háromezer kötetből áll, uram! Mire az összes oldalt átnézzük, már a második világháború is ki fog törni!

– Én sem vagyok önöknél gyorsabb olvasó, sőt, néha odafigyelek az eszmei mondanivalóra…

– Holmes úr, nem akarjuk mi önt a kémelhárítás állományába bevonni, különben sincs üres státuszunk. Arról van szó, hogy azt a fontos könyvcímet egyesek véleménye szerint egy sakkfeladvány rejti, amely bekeretezve ott lóg az amerikai kém vécéjében. Maga az állás is igen furcsa:

Holmes nézte és mosolygott. Majd hirtelen megkérdezte:

– Nem tudná megmondani, felügyelő úr, mi volt annak a tudományos disszertációnak a címe, amellyel az ön kémje a kandidátusi fokozatot elnyerte?

– De igen… Itt van valahol felírva… Ez az. „A vesszők szerepe Cooper Bőrharisnya-sorozatában.” De mi köze ennek a végső győzelemhez?

– Sejtettem… – Holmes diadalmaskodott. – Nos, most már nyugodtan őrizetbe veheti az emberét. A rejtjelzett oldal Az utolsó mohikánban van, a 16. oldalról van szó…

Lestrade elrohant. Én szokás szerint paff lettem, de már másnap meg mertem kérdezni:

– Holmes, az istenért, honnan tudta?

– Elég volt a feladványra rápillantanom, és megéreztem a jelképet: a sötét király valóban az egykor oly népes sereg utolsó mohikánja, a szabályok szerint őt tényleg nem szabad kiütni. Kissé tovább kellett gondolkodnom a megfelelő oldalszámon, ehhez rá kellett jönnöm, hogyan is keletkezett az állás, ez pedig fejben még nekem is gondot jelentett. Maga, Watson, szerencsésebb helyzetben van, lejátszhatja táblán is. Nos, az elméletileg legrövidebb lépésszám, ezt rögtön tudtam, 16, mivel 15 sötét bábot ütni kell, és világos az első lépésben még nem képes ütni. Már csak le kellett ellenőriznem ezt a számot, hiszen Anglia sorsa függött tőle. Hamar megállapítottam, hogy bár apróbb eltérések, főleg az elején, lehetségesek, lényegében a következőképp kell játszani: 1. Hc3 b5 2. Hxb5 Hf6 3. Hxa7 He4 4. Hxc8 Hc3 5. Hxe7 c6 6. Hxc6 Hb1.

– Holmes, én hiszek magának, de ez teljesen zavaros. Minek megy az a sötét huszár b1-re?

– Ó, Watson … Hiszen az ellenfelet lekaszaboló huszárunknak még vissza is kell térnie! De nézze csak tovább: 7. Hxb8 Ba3 8. Hxd7 g5 9. Hxf8 Vd6 10. Hxh7 Kd7 11. Hxg5 Bh4 12. Hxf7 Bc4 13. Hxd6 Kc6 14. Hxc4 Kb5 15. Hxa3 Ka4 16. Hxb1. Ez bizony 16 lépés.[34] Nyilvánvalónak tűnt, hogy kém barátunk felhasználja ezt a jelképrendszert, már csak azért is, mert bármikor letartóztathatták, és így baj nélkül hátrahagyhatta a rejtjelkulcsot a következő ügynöknek… De mára elég volt, ha megengedi, bemutatnám magának legújabb bagatellemet hegedűre és macskanyávogásra…

Meg kellett engednem.

A továbbiakat önök is tudják: szeptember 15-én és 16-án valóban rohamra indultak dicső tankjaink – igaz, az elkészült 59 „Mark I.” tankból csak 32 működött, és így nem értük el célunkat, a döntő áttörést. Ez azonban már nem Holmes-on múlott, hanem a szerelőkön…

Sherlock Holmes nagy szerelme

Hát igen, a kristálytiszta logikájú, érzelmektől és szenvedélyektől tartózkodó Sherlock Holmes is szerelmes volt egyszer…

Erről sokáig hallgatnom kellett, de mivel az elmúlt héten végre jobblétre szenderült Whizzfey hercegnő is, ma már elmondhatom a történteket, és fényt deríthetek a sakkfeladvány-irodalom egyik remekének megszületésére is.

Az egész egy tavaszi délutánon kezdődött. Csendben ültünk a Baker Streeten és Holmes születésnapját ünnepeltük (nagyon fiatal volt még akkor!), az alkalomhoz illő indiai teával melegítve lelkünket. Egyszercsak kopogtak az ajtón.

– Jöjjön csak be, Mrs. Pimple – mondotta Sherlock nyájasan.

Elámultam. Hogyan jöhetett rá, hogy épp a házvezetőnője kopog, amikor más nem is volt otthon? Fantasztikus!

Mrs. Pimple szótlanul letett egy illatos, rózsaszín levélkét az asztalra, amelynek hátoldalán, a feladó helyén csupán egy poste restante cím volt. A levélből egy kézzel rajzolt sakkállás került elő.

Alatta gyöngybetűkkel csupán ennyi: sh31.

Még sohasem láttam tudós barátomat ennyire felindultnak és meghatottnak. Valósággal elképedt.

– Nézze, Watson! Micsoda figyelmesség! Aki ezt küldte, tudta, hogy éppen ma vagyok 31 éves, és a feladvány követelménye még a név betűimet is rögzíti!

– Mi az, hogy sh? – kérdeztem értetlenül.

– Ó, Watson, maga reménytelen eset. Ez a két betű angolul és németül egyaránt a sorozatlépő szabadmattra vagy szabadpattra utal (series-helpmate, Serienzughilfsmatt). Itt 31 lépéses sorozatlépő szabadmattal van dolgunk. Lássuk csak. Mivel világosnak csupán egyetlen lépése van, maga a mattadás, mindenekelőtt azt a mezőt kell megkeresnünk, ahová majd a vezér lép. Az a1 mezőről nem mattolhat, mert mögötte van az elpusztíthatatlan sötét vezér. Az a7–g1 átlót kell figyelnünk. A világos király csupán d4-en segíthet vezérének, tehát a sötét királynak e4-re kell jutnia, és sötétnek be kell tömnie az f3 és f5 mezőket. Ilyen egyszerű.

– Hát hogyne… – hebegtem.

Holmes már húzta is a lépéseket. 1. Fc2 2. Ba2 után lehozta a sötét királyt a3-ra (5. Ka3), ezt követően a másik bástya elment az útból (7. Ba6), a király pedig visszament (9. Ka5), majd a másik, még útban lévő bástya ment b4-re (11. Bb4). A sötét király végre szabadabban mozoghatott (15. Kb1), útnyitó szándékkal utánament a bástya és a gyalog (16. Ba2 19. a3). A másik bástya körbejárta a táblát, hogy feloldja a c1-en álló sötét huszárt (23. Bf1). Most már a sötét futó betömhette az egyik helyet (24. Ff5), a huszár ellépett és átengedte a királyt, amely besétált a mattfészekbe (25. Hd3 – a huszár csak ide léphetett –, 30. Ke4), és megtörténhetett a kegyelemdöfés (31. Bf3 Vd4 matt).

Barátom valósággal ragyogott.

– Akinek ilyen érzéke van a jelképekhez, ráadásul képes rekordfeladványt készíteni hozzá (ez a legmagasabb lépésszámú sorozatlépő szabadmatt, amelyben világosnak csupán királya és vezére van!), az méltó társam lehetne…

– Vigyázzon, Holmes – próbáltam visszatartani –, a kézírásból ítélve az illető alighanem nőnemű…

Holmes egy pillanatra elkomorodott, de aztán levélpapírt vett elő, és nem kevésbé szépen a következő állást rajzolta le:

Azután ezt írta alája: matt két lépésben. Én pedig hüledeztem:

– Sherlock, tudja, hogy nagyon tisztelem magát, de ez egy szamárság. Hiszen minden báb világos színű…

– Éppen ezzel teszem próbára a remélhetőleg bájos levelezőt. Neki kell megállapítania, hogy melyik báb milyen színű, hogy aztán valóban kétlépéses mattfeladványt kapjunk.

– Ezt én is meg tudom oldani! – büszkélkedtem. – Az nyilvánvaló, hogy a sötét király b8-on áll, pattban. Minden más báb világos, kivéve a g3 gyalogot. Világos lép valamit, sötét meghúzza 1. – gxf2-t és már megy is a matt 2. Fh2-vel.

– De mit lép világos elsőre?!

– Tényleg, nincs lépése. Hát akkor legyen a jobb oldali gyalogtömb világos, és a b5 gyalog legyen a sötét. Világos meghúzza 1. Fh2-t vagy 1. g4-et, sötét b4-et lép és már be is adom a mattot.

– Watson, könyörgöm, erőltesse meg az agytekervényeit. Hogyan kerülhet világos futó g1-re, ha mindhárom gyalog világos?!

– Értem már – mondtam szomorúan, saját butaságom miatt. – A g2 gyalog is sötét, f3-ról vagy h3-ról ütött valamit g2-n, előzőleg világos g2-ről g3-ra tolta a gyalogját. A megoldás pedig csak egy lehet, 1. g4 (nem szabad beengedni a sötét gyalogot), majd 1. – b4-re 2. Fh2 matt.

– Nos, ha az ismeretlen tündér nem esik bele ebbe a csapdába, akkor talán érdemes vele foglalkozni – zárta le a dolgot Holmes. – Feladványomra egyébként azt is meg kell mondania, hogy kicsoda, hiszen az egész állás alapkérdése ez: who is who?!

Ekkor még reménykedtem, hogy nem veszítem el Holmest, de hiába. Néhány nap múlva megjött az újabb illatos levélke, benne a Holmes küldötte állás helyes megoldása és még egy másik feladvány is:

– LT! – kiáltotta Sherlock. – A kis Linda Tewksbury!

– Tyukszböri – ismételtem gépiesen.

– Ej, Watson, hiszen a News is megírta, hogy a sakk-klubokban feltűnt egy éles eszű, húszéves teremtés, aki női mivoltát meghazudtolva sorra legyőzi az earlöket és a lordokat. Úgy látszik, most rám vetette ki a hálóját. Nézze csak, Watson, milyen agresszív a fehér királynő (Linda szimbóluma) ebben a két feladványban. Az L betű megoldása 1. Vc6† Ka7 2. Vc8 Kb6 3. Vb8 matt; a T betűben 1. Vd2-re az egyetlen Hd3 után 2. Kd6 következik, majd a huszár ellépésére 3. Bf4 matt. Ha őnagysága helyesen meg tudja oldani azt az állást is, amit most küldök, méltó hozzám:

Matt két lépésben és önmatt két lépésben (duplex) – írta az állás alá Holmes.

– Szegény kislány – sóhajtottam.

– Eh, Watson, maga semmit sem lát. Olvassa csak el, mikorra adok Lindának randevút!

– July 4, július negyedike – silabizáltam ki. – De hol és hánykor?

– Ehhez már meg kell oldani. Ha világos ad mattot két lépésben, a kulcs 1. Hc5†, amire 1. – bxc5 2. Va8 következik; ha önmattot akarok kikényszeríteni, 1. Ve7† Kf3 2. Fg4† Hxg4 a játék; ha sötét ad mattot kettőben, akkor a megoldás 1. Hf4† gxf4 2. Ff1; sötét úgy kap önmattot, ha 1. Hf3† Kg4 2. f5† Fxf5-öt játssza, illetve játszatja.

– De hol van ebben a találkájuk pontos időpontja és helye?

– Istenem, ments meg minket a barátainktól, az ellenségeinkkel majd csak megbirkózunk valahogy… Nos, írjuk egymás mellé a négy megoldást: 1. Hc5 1. Ve7 1. Hf4 és 1. Hf3.

– HVHH – olvastam össze az első betűket. – Ennek semmi értelme.

– De a második betűknek igen: CEFF éttermébe hívom, a számok pedig elmondják az időpontot: 5 óra 7 perc 43 másodpercre – egyébként ha csak egy másodpercet is késik, engem már nem talál ott!

De Linda nem késett… Ettől kezdve hónapokig csak hébe-hóba láttam barátomat, és akkor is nagyon rövid időre. A bűnözők pedig megsejtették, hogy szabad a vásár. Moriarty professzor fényes nappal görgette ki a királynő pincéjéből a malváziai borral telt hordókat…

Ők azonban háborítatlan boldogságban éltek. Sokat játszottak, és közösen nem mindennapi pozíciókat hoztak létre. Ma már elmondhatom, hogy kettejük szerelmét volt hivatva megtestesíteni az a feladvány is, amelyet Sherbury néven jelentettek meg:

A négylépéses feladvány szimbolikája jól érthető: szívet ábrázol végképp egymásba gabalyodó figurákkal. Egyébként matt négy lépésben. Megoldása egyszerű: 1. Hd4 exd4 2. Fa3! Kc5 3. Fb2 Kf6 4. Fxd4 matt.

Talán még ma is együtt elemeznének, de aztán Linda – szerencsére – mindent elrontott…

Jelen voltam a nagy regény utolsó fejezeténél. Egy hideg téli napon jött Linda újabb levele, és benne ez az állás:

– Matt nyolc lépésben – olvasta Holmes. Egy darabig nézte az állást, aztán szomorúan jegyezte meg:

– Ej, Tewksbury, Tewksbury… Csak nem tudta nemét megtagadni. A nőknek mindenről ugyanaz jut az eszükbe!

– Nem egészen értem, Sherlock, talán megmagyarázná.

– Hát igen. A feladvány megoldása 1. Va8! b3, majd Ka7–Kb6†– Ka5–Kb4†–Ka3–Kxb3† Kb1 8. Va2 matt. A jelkép túlontúl világos: ha mi ketten összefognánk, és megházasodnánk, ketten az egész világot magunk alá gyűrnénk. Csakhogy én is igazi férfi vagyok, ráadásul a gondolkodó fajtából, nem köthetem le magamat egész életemre. Ezt meg kell értetnem Lindával.

Ezzel lerajzolta a következő feladványt, amely pontot tett Holmes nagy szerelmére.

Vegyük le az egyik világos bábot és matt két lépésben – írta alája a feladatot.

– Miért ad ez végső választ Lindának? – kérdeztem.

– Hát melyik báb felesleges itt, Watson? Nyilvánvalóan a fehér királynő, mert akadályozza a világos király nyugodt elsáncolását. Ő nem oldhatja meg a feladványt, mert sötét sáncol el, vagy sakkot ad a gyalogjával. Ám, ha levesszük a vezért, nyomban meghúzhatjuk 1. 0–0 !-t, fenyeget 2. Hc7 matt. Sötét immár nem sáncolhat, egyetlen védőlépése 1. – bxa6, amire 2. Bb8 matt jön.

– Szegény Linda, így kell megtudnia, hogy a királynő felesleges a fehér király (értsd: Holmes) életében…

Linda valóban megértette szerelmese üzenetét. Néhány hónap múlva férjhez ment lord Whizzfeyhez, és többé nem járt olyan helyekre, ahol sakk-készlet előfordult. Így tűnt el a női sakkozás fényes csillaga, Gaprindasvili és Csiburdanidze előfutára…

(A történetben szereplő feladványok szerzői:

I. Marko Klasinc és Ljubomir Ugren, Nedeljski dnevnik, 1973.

II. Vlagyimir Korolkov, Sahmatyiszt ulibajetsza, 1969.

III. Anthony Taffs, Chess Cabala, 1981.

IV. Anthony Taffs, Cleveland Plain Dealer, 1976.

V. E. J. Weller, 150 exzentrische Schachaufgaben.

VI. Manfred Zucker, Die Schwalbe, 1971.

VII. Bakcsi György, Füles, 1978.)

EGY KIS TÖRTÉNELEM

Most egy időre elbúcsúzunk Bicska Ruditól, akinek helyébe különc figura lép: Csibka Csaba, a neves történelem- és régiségkutató, aki mellesleg a sakkot is műveli, amúgy mesterjelölti szinten. A két szakterület véleménye egybehangzó: a sakkozók szerint Csibka zseniális kutató, a történészek szerint pedig született sakkozó. Olvasóink mindenképpen megjárják, mert a most következő történetekben Csibka megkísérli, hogy történész és sakkozó legyen egyszerre…

Ami kutatásainak hitelességét illeti: nem fogadta el még eredményeit a hivatalos tudomány, mivel nem látta el cikkeit megfelelő számú lábjegyzettel és hivatkozással. De ki tudja, mit hoz a jövő…

Nagy Sándor Gaugamélánál

A fiatal makedón király élete legfontosabb csatájára készült. Hiába győzte le már Dareiosz perzsa királyt kétszer is (a Granikosz folyónál és Isszosznál), a legnagyobb összecsapás még hátra volt: Dareiosz igen erős volt és Gaugamélánál összegyűjtötte végtelen birodalma minden erejét, hogy leszámoljon a „tacskóval”, ahogyan Sándort nevezte. Az ütközetre készülve Sándor összehívta alvezéreit, Ptolemaioszt, Szeleukoszt, Parmeniónt és hű testőrét, Kleitoszt. Elmondotta nekik, hogy bár a makedón falanxot senki sem győzte még le, a már felsorakozott ellenséges túlerő nyolcszor akkora, és ezt még ő is soknak érzi. A hadvezérek hümmögtek. De aztán Kleitosz megszólalt:

– Hallottam én egy régi-régi történetet. A vak Homérosz írta a leleményes Odüsszeuszról…

– Róla én is hallottam – helyeselt Ptolemaiosz. De jó nők vannak abban a sztoriban…

– A legjobbat Kirkének hívták. Örökéletű volt, és az volt a kedvenc foglalatossága, hogy a hozzá betévedőket elcsábította és disznóvá változtatta. Megtette ezt Odüsszeusz embereivel is, csakhogy a hős – Hermész tanácsát megfogadva – nemcsak hogy nem itta meg a varázsitalt, hanem addig fogta Kirké nyakát, amíg az vissza nem változtatta a röfögő vitézeket. Aztán egy ideig elvolt Odüsszeusszal, de az még tőle is visszavágyódott hitvese mellé.

– Pikáns történet, de minek mondtad el?

– Kirké barlangja nincs messze innen. Hátha lesz egy ötlete…

A szót tett követte. A katonák hamarosan elhozták Kirkét, aki örült a megtiszteltetésnek, no meg a sok férfinak. Végighallgatta a problémát, majd a következő ábrát varázsolta az asztalra:

– Mi az ördög ez? – kérdezte Sándor. – Sok izgalmas játékot ismerek, főleg Roxane-nal, a perzsa király lányával, de ez nincs közte…

– Ez egy sakkállás.

– Mi az a sakk? – kérdezte Szeleukosz. Tudtommal még fel sem találták.

– De itt, Perzsiában, már sokan ismerik – mosolygott Kirké. Az állás a közelgő csata térképe. Te vagy a fehér király, ó nagyúr, dicső sereged a tábla bal alsó szélén, a1-en áll. Le kell győznöd – a sok fekete parasztot. Végül eljutsz a tábla bal felső sarkába, és gúzsba kötöd Dareioszt.

– De mi van, ha ezek a fekete pórok menekülésre fogják a dolgot? Ennyit nem lehet utolérni…

– Itt segít az én varázslatom. A gyalogok nem futhatnak máshová, mint kiinduló helyükre a 7. sorra. Sereged közben átkel a Hübrisz folyón. Újra találkozik Dareiosz seregével, amely többé nem állhat ellen. Az egész hadművelethez tizenöt nap kell…

– Értem a tervet. – mondta Sándor. Mit kérsz jutalmul?

– A tíz legdaliásabb katonádat. De azért jobb, ha kipihenve jönnek…

És lőn. Nagy Sándor legyőzte a sokszoros túlerőt, elfoglalta az akkor ismert világot (még Egyiptomba is bekukkantott). Nagy tervei voltak még, de túl sokáig vesztegelt Babilonban (a fogoly perzsa lányok többségét kipróbálta a szuzai menyegző előtt), egyetlen rossz szó miatt megölte Kleitoszt, majd a kifáradástól és a mérhetetlen sok ivástól alkoholmérgezésben elhunyt. 32 éves korában. Kirké leszármazottai pedig ma is élik világukat.

*     *     *

– Csibka, mindennek van határa! Mi ez a Kirké és egyáltalán, mi a feladvány megfejtése?

– Hiába tanítalak benneteket… Hiszen a megfejtést is elmondtam…A feladvány sorozatlépő patt 15 lépésben CIRCE követelménnyel. A megoldás pedig 1. Bxa2 (a7). A már kiütött sötét gyalog a7-re menekül. Tovább pofonegyszerű: 2. Bxb2 (b7) 3. Bxc2 (c7) 4. Bxd2 (d7) 5. Bxe2 (e7) 6. Bxf2 (f7) 7. Bxg2 (g7) 8. Bxh2 (h7). A falanx itt átkelt a folyón (a h-vonalon) és tovább folytatta a mészárlást. A másodszor is kiütött gyalogok, amelyek saját mezőjükön álltak, többé nem támadhattak fel: 9. Bxh7 10. Bxg7 11. Bxf7 12. Bxe7 13. Bxd7 14. Bxc7 11. Bxb7 patt. [35]

– Remek ötlet! – kiáltotta Fehér Pista. Kik találták fel a CIRCÉ-t és mi a pontos szabálya?

– Az első CIRCE-feladványokat francia szerzők készítették a XX. század második felében. Ezekben a feladványokban a leütött báb a játszma alapállásában elfoglalt helyére kerül, ha a mező üres, ha nem az, lekerül a tábláról. A gyalog azon az oszlopon marad, amelyiken az ütéskor állt, a bástya és a huszár olyan színű mezőre kerül vissza, mint amelyen kiütötték. Ennek a szabálynak és magának a követelménynek számos alváltozata van, de ezekről majd máskor szólok…

Krőzus tönkremegy

– Mindig csodálkoztam, hogy a dúsgazdag és nagyhatalmú Kroiszosz (vagy ahogy nálunk jobban ismerik: Krőzus), a lídiai király miért nem értette meg a delphoi Püthia csalárd üzenetét…

– Csibka, hiszen ez közismert sztori: amikor Kürosz, a perzsa hódító legyőzte Krőzus sógorát, a méd Asztüagészt, Lídia királya joggal kezdett aggódni birodalma sorsáért, ezért megkérdezte Delphoit: indítson-e háborút. Ezt a választ kapta: „Ha átlépi a Halüsz folyót, nagy birodalmat tesz tönkre”. Ő ezt kedvező válaszként értékelte, megindult Kürosz ellen, de vereséget szenvedett, Kürosz elfoglalta Szárdeszt, magát Krőzust pedig máglyára küldte… Vagyis Krőzus, amikor átlépte a Halüsz folyót, saját birodalmát tette tönkre.

– Mindez így volt, de Hérodotosz megfeledkezett egy lényeges apróságról. Krőzus azért nem volt olyan naiv, meg hallott egyet-mást Püthia viselt jóslatairól, ezért megkérte követét, lesse ki, hogyan születik a jövendőmondás.

A lídiai követ valahogy belopózott a jósnő magánbarlangjába és meghallgatta, hogyan tárgyalja meg a másnap ünnepélyesen, önkívületben kimondandó jóslatot a bennfentes papokkal:

– Most mit mondjak ennek a pénzeszsáknak? Kit bőszítsek magamra: Krőzust, Küroszt, vagy mind a kettőt? Hát tudom én, hogy melyik nyer majd? Krőzusnak több az embere, Kürosz jobb hadvezér…

Mielőtt innál a Kasszotisz-forrás vizéből, nézd meg előbb ezt a sakk-állást, az majd mindent elmond neked. A feladat rendkívül egyszerű. Tégy fel egy futót, és adjál mattot egy lépésben. Lídia királya, Krőzus, természetesen a fehér király, Kürosz pedig a fekete. Érted már?

– Királyom – folytatta beszámolóját a követ – ezt követően már nem láttam semmit, mert a pap éppen eltakarta a rálátást tekintélyes fertályával. Csak annyit hallottam, hogy valóban feltették a hiányzó futót, jót nevettek, majd valamennyien elmentek, hogy felkészüljenek a szertartásra. Én pedig odamentem és nagy gonddal lerajzoltam az állást, íme:

– Azt mondod – nézte a táblát elgondolkodva Krőzus –, hogy tegyek fel egy futót és matt egy lépésben? De hiszen még a vak is látja: d7-re kerül a futó és már megy is Be8 matt. A jóslat tehát mindenképpen helyes: indulhatnak a harci elefántok és a markotányosnők, át a Halüszon!

Az, hogy Püthia jóslata milyen csalfa volt, csak akkor derült ki, amikor Krőzus már ott állt a máglyán, és Kürosz éppen parancsot akart adni, hogy gyújtsanak a lídiai király alá.

– Csibka, ezt is ismerjük! Krőzus akkor felkiáltott: „Milyen igaza volt Szolónnak!” Kürosz kíváncsi lett, mire Krőzus elmondta, hogy a nála vendégeskedő athéni bölcs, akinek megmutatta minden gazdagságát, csupán csóválta a fejét és figyelmeztette: „Senki sem boldog halála előtt!” Kürosz megértette, hogy ezek a szavak rá is vonatkoznak, eloldoztatta Krőzust, és tanácsadóként maga mellett tartotta.

– Pontosan így volt, de azt már nem írták meg, hogy a kibékülés után a két király nyomban leült a sakktábla elé, hogy végre megértsék a sakkállás titkát. Kürosz egyik rabszolgája jót nevetett, amikor ránézett az állásra és felvilágosította őket: ha világos futót tesznek fel, az állás szabálytalan. Sötétnek ugyanis nem lehetett utolsó lépése. A király nem léphetett, ugyanúgy az e6-on álló gyalog sem, három másik gyalog kiindulási mezején áll. Csupán c7–c6, vagy c7xd6 lehetett volna sötét utolsó lépése, ám ebben az esetben nem magyarázható meg, hogyan került a világos király h8-ra, nem juthatott át a 7. soron.

– Nincs megoldása? – horkant fel Kürosz.

– Miért ne volna? A jósnő nem beszélt arról, hogy kinek kell feltennie a futót és mattot adnia. A futót valójában sötét teszi fel, mégpedig f6-ra, és akkor valóban matt egy lépésben: 1. – g6![36] A delphoi jósda ezzel a feladvánnyal is a te győzelmedet jósolta meg, nagy Kürosz!

– Ó, én marha – jegyezte meg Krőzus. – Többet kellett volna foglalkoznom a sakkal vagyongyűjtés helyett…

Horatiusok és Curiatiusok

– A rómaiak és az alba longaiak háborúja jelentősen hozzájárult a tanulmányszerzés fejlődéséhez – mondta Csibka csak úgy maga elé. Azért persze meghallották.

– Publius Horatius párviadalára gondolsz? De mi köze lehet ennek a tanulmányokhoz?

Csibka szemrehányóan nézett a közbeszólóra.

– Hát még mindig nem tudod, hogy a világtörténelmi események és a sakkszerzemények állandó kölcsönhatásban fejlődtek és fejlődnek?! Vannak már szakkönyvek, amelyek ezt a tézist Csibka Csaba első törvényeként emlegetik…

– Csibka, nem vagy te egy kissé szerénytelen?

– Ha nem hisztek nekem, hát hallgassátok meg a Horatiusok és Curiatiusok rettentő históriáját… – Róma sorsa akkor hajszálon függött. Az alba longai és a római pásztorok között viszálykodás támadt, mind a két fél úgy lopkodta a másik állatait, ahogy csak tudta. Végül már a legfelső szinten is megvitatták a konfliktust, a harcias Tullus Hostilius király azonban sehogy sem tudott megegyezni a nem kevésbé agresszor természetű Gaius Cluiliussal, az alba longaiak királyával. Kölcsönösen hadat üzentek, és egy hónap múlva nagy sereggel kivonultak a csatamezőre. Ám ekkor felülkerekedett bennük a józan ész, és egymás kölcsönös kiirtása helyett (közel voltak a volscusok is!) inkább úgy határoztak, hogy kiállítanak három-három harcost. Amelyik nép fiai győznek a párviadalban, az parancsol majd a másiknak.

Történetesen mindkét seregben volt három-három ikertestvér, ráadásul nagyjából egyidősek voltak. A rómaiak voltak a Horatiusok, az alba longaiak a Curiatiusok.

Dühödten rontottak egymásra, és két Horatius azon nyomban a földön is maradt. Igaz, a Curiatiusok is megsebesültek, de immár hárman voltak egyetlen Horatius ellen. Publius Horatius megértette, hogy válsághelyzet jött létre, ezért futásnak eredt. A Curiatiusok persze utána, de nem együtt, ki-ki ahogy a sebe engedte. Amikor Horatiust az első ellenfél utolérte (immár magában!), barátunk visszafordult és ledöfte, így járt el a másik kettővel is, Rómának biztosítva a győzelmet és magának örök dicsőséget…

A nagy diadal után összeültek a római törvényhozók, és arról tanácskoztak, miképpen jutalmazhatnák legméltóbban Horatiust. Egyesek azt javasolták, hogy aranyba kellene foglalni, mások Pannóniába küldték volna egy társasutazás keretében. Tekintettel azonban a nehéz gazdasági helyzetre, úgy döntöttek, hogy elfogadják egy föníciai kalmár ajánlatát, aki azt mondta, hogy néhány obulusért is méltó emléket állít a Horatiusok és Curiatiusok párviadalának.

Mekkora volt azonban a derék római polgárok elképedése, amikor a kalmár ezt a sakkállást mutatta nekik:

– Mi ez? – kérdezték felháborodottan.

– A legdivatosabb játék – nyugtatta meg őket a föníciai. – Világos indul és nyer. A világos haderő természetesen Rómát képviseli, a sötét Alba Longát. A három világos gyalog: a három Horatius, a három sötét gyalog: a Curiatiusok. A győzelemért két vitéz harcosotok is életét adja, de a harmadik diadalmaskodik: 1. c6! és most 1. – bxc6-ra 2. d6! következik, majd 2. – cxd6-ra 3. b6 nyer, a vezérré masírozó gyalog idejében lemészárolja mindhárom ellenfelét. 1. – dxc6-ra természetesen 2. b6! cxb6 3. d6 a válasz.[37]

– Minő bölcsesség! – áradoztak a városatyák. – Derék föníciai, nem tudnád esetleg a szabin nők elrablását is lejátszani a sakktáblán?!

… A sakk-kör tagjai pánikszerűen menekültek, így aztán sohasem tudták meg, mit is válaszolt a föníciai kalmár a rómaiaknak. Göröngyösek a sakkrégészet útjai…

Mucius Scaevola

– Úgy gondolom, hogy Gaius Muciusnak azért megvoltak a maga nyelvi nehézségei, amikor Porsenna királlyal kívánt szót érteni – mondotta csendben, alig hallhatóan Csibka.

A hatás persze nem maradt el:

– Megint a római történelemben kalandoztál?

– Hát igen – vallotta be Csibka. – Mucius Scaevola történetébe szeretnék egy kisebb korrekciót belevinni…

– Emlékszem rá – mondta egyik hallgatója. – Szép monda. Porsenna etruszk király, Culsium ura nagy sereggel tört rá Rómára, és mivel közvetlen ostrommal nem tudta bevenni, elhatározta, hogy kiéhezteti a várost, nehogy tényleg „örök” legyen. Rómában napról napra fogyott az élelem, és ekkor egy nemes ifjú, Gaius Mucius, nagy hőstettre szánta el magát. Egy sötét éjjel belopódzott Porsenna táborába, és le is szúrta azt, aki a legdíszesebb ruhában volt; sajna, csupán egy írnokot. Menekülés közben elfogták és Porsenna elé vitték. Közölte a királlyal, hogy őt megöletheti, de Rómában még sok-sok bátor ifjú les rá, és ha nem köt békét azonnal, valaki majd csak ledöfi. A király ráförmedt, hogy csupán hetvenkedik, mire Mucius szemrebbenés nélkül beletartotta a tűzbe jobb kezét és egyetlen jajszó nélkül tűrte, hogy a tűz megégesse. A király erre úgy megrémült, hogy szabadon engedte Muciust, és a város körüli ostromzárat is feloldotta. Mucius a római ifjak példaképe lett, de mivel az oltár tüze elsorvasztotta jobb kezét, ezentúl balkezesnek, Scaevolá-nak nevezték.

– Szép történet, és végre semmi köze sincs a sakkhoz…

Ám ekkor megszólalt a sakkrégész:

– Azt ti csak hiszitek! Mucius nem tudott etruszkul és Porsenna sem latinul. Milyen nyelven beszéltek?

– Tényleg… De nem mindegy?

– Nem bizony. Ezúttal is a sakk szolgált a népek érintkezésének eszközéül. Porsenna sátrában volt egy díszes sakk-készlet…

– Csibka, mielőtt megint kitalálsz valamit, közöljük veled, hogy akkor egész másképp játszották a sakkot, talán még tisztek se voltak…

– Így igaz, de Mucius nem is állított fel a táblára mást, mint királyokat és gyalogokat:

– Ez egy tanulmány, világos indul és nyer. Mucius szótlanul meghúzta az első lépést: 1. f3! Következett 1. – exf3 (elhull az első római ifjú) 2. Kf1! f2 3. e4 dxe4 4. Kxf2 e3† 5. Kel e2 6. d5! cxd5 7. Kxe2 d4 8. Kd2 d3 9. c6! bxc6 10. Kxd3 c5 11. Kc4 és világos könnyen nyeri a gyalogvégjátékot, pl. 11. – c5 12. Kxc5 Kb7 13. a8V† stb. 10. – Kb7-re a többi között jöhet 11. Kc4 Ka8 12. Kc5 Kb7 13. Kd6 c4 14. a8V† Kxa8 15. Kc7.[38]

Porsenna szavak nélkül is mindent megértett: a világos bábok Rómát, a sötétek az etruszkokat jelképezik, és ő maga a sötét király; hiába van látszólag teljes biztonságban a tábla felső sarkán, ha négy ifjú harcos halála árán is, de előbb-utóbb eljutnak hozzá… Hát így menekült meg Róma…

– Viszont te, Csibka, egyszer nem fogsz megmenekülni előlünk…

Ki árulta el Caligulát?

– Suetonius is megírta…

– Te meg kéretlenül folytatod…

– Szóval Suetonius is megírta – emelte fel Csibka Csaba a hangját –, hogy Caligula meggyilkolásáról a testőrség parancsnoka is tudott.

– És akkor mi van? Csak nem a közelmúltban bemutatott Caligula-film ihletett meg, amelyben ömlik a vér és a szex?

– Bevallom, egy kicsit az is. Tovább kutattam Suetonius nyomdokán, és sikerült rekonstruálnom, mi történt i. sz. 41-ben, január tizennyolcadikán…

– Éjfél után három órakor – gúnyolódott valaki.

– Az időpont rendben van – mondta Csibka –, valóban éjfél után háromkor találkozott Cassius Chaerea a testőrség parancsnokával.

– Legfőbb ideje, hogy agyonüssük ezt a vérnősző barmot – mondotta a testőrparancsnok. – Te vállalod?

– Persze, hogy vállalom – mondotta Chaerea. – Azt még meg tudnám bocsátani neki, hogy a lovát ki akarja nevezni konzulnak, azt is, hogy három nővérével hált egyszerre, de azt már nem, hogy engem állandóan elpuhult kéjencnek csúfol…

– Bölcs szavak. Fel kell azonban hívnom a figyelmedet arra, hogy állandóan válogatott núbiaiak veszik körül, szám szerint hárman, akiknek már csak azért sem tudok parancsolni, mert nem beszélem a nyelvüket. Tudd meg azt is, hogy amennyiben győzöl, melléd állunk valamennyien, de ha elfognak, saját kezűleg ütünk agyon, és csupán annyiban számíthatsz ránk, hogy magad választhatod meg a kínzások nemét.

– Hogyan lehetne ezektől a núbiaiaktól megszabadulni?

– Van egy ötletem – mondotta Mintzus, a beavatott testőrök egyike. – Caligula mostanában két vérfürdő között szívesen sakkozgat. Biztosítsatok a részemre egy magánkihallgatást…

– Hát, ha úgy gondolod, hogy túléled…

Másnap Mintzus a következő állást jelenítette meg a császár kedvenc élősakkján:

– Mi ez a hülyeség? – kérdezte az isteni Caligula.

– Szabadmatt három lépésben, ó halhatatlan Caesar…

– Te teljesen hülyének nézel engem – mondotta a kecskeképű császár. – Azt még én is tudom, hogy a mattadáshoz világos tisztekre van szükség, legalább egyre…

– Heréltesd ki – mondta ásítva Caesonia, Caligula soros felesége.

– Életem, halálom kezetekben van – felelte Mintzus. – Csakhogy éppenséggel nagy titok rejtőzik ebben az egyszerű állásban. Magad vagy a sötét király, teljes biztonságban élsz, hiszen őriz a sötét vezér, hű testőrparancsnokod, és mellette még három remek tiszt, futó, bástya és huszár, a núbiaiak. Csakhogy áruló van köztük, és ezt mindjárt megérted. Nézd csak meg az állást, ha a futót világos tisztté változtatjuk:

– Most már valóban lejátszható a háromlépéses szabadmatt! 1. Vg3† Kf1 2. Bf4 Fa6 3. He4 Fe2 bizony matt.

– Megfőzetem olajban a gaz árulót – hörögte Caligula.

– Várj még. Az áruló nincs egyedül. Nézd csak meg az állást úgy, hogy a bástya változtatja színét:

– Mint látod, most is van megoldás. 1. Ve4 Kh2 2. He2 Bc1 3. Fg4 Bf1 matt.

– Atyámra, Juppiterre esküszöm, ezért drágán megfizetnek. Melyik maradt hű hozzám?

– Remegve kell kimondanom, hogy a harmadik is áruló. Nézd csak:

– Úgy működik most is, akár a legpontosabb homokóra! 1. Vg3† Kf1 2. Bf4 He4 3. Fg4 Hg5 matt.[39]

A núbiaiak még azon az éjjelen meghaltak Caligula germán gyalogosainak csapásai alatt (biztonság okából az élő sakkfigurákat is kivégezték), majd a testőri rangra emelt germánok elfoglalták őrhelyüket a császár közelében. Ez sem mentette meg Caligulát a végzettől: „január huszonnegyedikén, a nap hetedik órájában” az ifjú színészekkel beszélgető Caligulát Chaerea hátulról leütötte, majd mindenki nekiesett és harminc sebet ejtettek a gyűlölt zsarnokon. Caesoniával egy centurio végzett, jöhetett Claudius, az isten…

– És azt nem tudod feladványban bemutatni, „ó, isteni Csibka”, hogy végül is ki csapta agyon Caligulát?!

– Miért ne? Elég, ha a germán testőrséget elhelyezzük d2-n, és az igazi áruló, a vezér színét változtatjuk meg:

– A szabadmatt most már egy lépésben megy, hiszen nem sokat teketóriáztak Caligulával: 1. Ke2 Vf1. Látjátok, mennyi baj származik belőle, ha egy imperátor még sakkozni is tud…

„E jelben győzni fogsz!”

– Nagy Constantinus császár nem egészen úgy gondolta – rejtélyeskedett Csibka.

Csak nem abba a hírneves legendába akarsz belekötni, miszerint Constantinus a döntő csata előtt 312-ben meglátott az égen egy lángoló keresztet és ezt a szöveget: „E jelben győzni fogsz!”

– Tulajdonképpen volt jel is és kereszt is… Csak éppen Eusebius atya, aki a szállóigét feljegyezte, nem tudott sakkozni…

– Miért kellett volna sakkoznia?!

– Szóval az úgy történt – mondta Csibka, látva, hogy sikerült a figyelmet felkeltenie –, hogy mielőtt Constantinus összecsapott az ellenséges császárral, Maxentiussal, gondterhelten ült este a sátrában. Főként azt nem tudta, hogyan vegye fel a harcot Maxentius „fekete lovasaival”, akik a csatamező fölé emelkedő magaslatról fenyegették hadait, akár négyféle szintről, négyféle úton is támadhattak. Ekkor perzsa rabszolgája, okos fiú, aki a citerázás mellett a sahról elnevezett új keletű játék szabályait is ismerte, felállított neki egy állást:

– Mi a fene ez? – kérdezte Constantinus választékosan.

– Sakkfeladvány, jó uram, és éppen illik a te mostani helyzetedhez. Te vagy benne a fénylő világos király, a tábla szélén pedig, immár sarokba szorítva ott a fekete király, a gonosz Maxentius. A tábla alján, messziről fenyegetve felségedet, ott van a fekete lovas. Ám ha megfelelően lépsz, elháríthatod a távoli lovasok fenyegetését, kivédheted a Maxentiust őrző utolsó lovascsapat támadását is, és két lépésben mattot adhatsz, végképp győzedelmeskedve… Ezzel megmutatta a megoldást: 1. Kd6! (fenyeget 2. Vg8 matt) 1. – Hb7† 2. cxb7 matt; 1. – Hf7† 2. Vxf7 matt.

– Hát ebben igazad van – mosolygott Constantinus. – De ez csak akkor jó, ha Maxentius a hegy lábánál helyezi el a fekete lovasokat. Ám mi van, ha feljebb viszi őket az emelkedőn? – Ezzel arrébb rakta a fekete huszárt:

– Akkor is matt kettőben, jó uram, csak éppen máshová kell menned – felelte a rabszolga – és megmutatta a megoldást: 1. Kd4! Hxc6† 2. Fxc6 matt; 1. – He6† 2. Vxe6 matt.

– Pompás – dörzsölte a kezét Constantinus. – De ha még feljebb állnak a fekete lovasok?

– Most is ügyesen kikerülheted őket. íme, a megoldás: 1. Ke5! Hxc6† 2. Fxc6 matt; 1. – Hf7† 2. Vxf7 matt.

– Csodálatos! De ha a hegy csúcsán áll az ellenség?

– Íme, akkor is van megoldás – mindig mattot tudsz adni két lépésben. Íme: 1. Kc5! Hb7† 2. cxb7 matt; 1. – He6† 2. Vxe6 matt.[40]

Constantinus boldog volt.

– Rabszolga, megnyugtattál. Holnap alighanem győzünk. De te mit kívánsz jutalmul?

– Ó, uram, csak annyit kérek tőled, húzd meg a táblán egymás után a négyféle megoldást.

A császár megtette – és elsápadt. Haragra gyúlt:

– Hogyan, kutya, hát te is ama megvetett keresztények közé tartoznál?

A rabszolga büszkén nézett rá.

– Igen, uram, és nincs okom szégyenre. A kereszt jelében holnap győzni fogsz, és áttérsz magad is, mert ez az idők rendje…

Constantinus megcsóválta a fejét:

– Nem gondoltam volna, hogy a közvetlen környezetembe is eljuttok… Hát jó, nem bánom, de aztán derekasan harcoljatok, engem pedig hagyjatok nyugodtan meghalni.

– És lőn – fejezte be Csibka az épületes történetet, jót nevetve távozó hallgatóságán, amely a szentek különféle halálnemeit kívánta neki, elsősorban az olajba főzést…

Az áthoszi nőtilalom

A sakk-klubban kivételesen nem szakmai kérdésekről beszélgettek. Valamennyien érdeklődéssel hallgatták egyik társuk beszámolóját, aki nemrégiben bejárta a görög szigettengert.

– És képzeljétek, ott voltunk, alig fél kilométernyire Áthosztól, a szent hegytől, de nem nézhettem meg… A feleségem nem szállhatott partra, mert szigorú tilalom van: nő és nőnemű állat nem közelítheti meg a kolostorokat. Az asszony nélkül, egyedül, nem volt kedvem turistáskodni…

– Meg nem is volt ajánlatos – nevettek többen, akik ismerték a kardos menyecskét.

– Én egyébként tudom, miért mondta ki a bizánci egyház ezt a szigorú tilalmat – szólt közbe szelíden Csibka Csaba.

– Persze egy sakkfeladvány miatt…

– Természetesen. Úgy történt, hogy Theodorosz, a Sztudion-kolostor híres szerzetese elvesztett egy fogadást. Korábban egyáltalán nem volt olyan nagy aszkéta, és egyáltalán nem tartotta a nőket minden földi rossz forrásának, de amikor száz üveg óborába került egy királynő, érthetően megdühödött…

– Hogy is volt ez? – kérdezték többen nevetve, mások bosszankodva – de már mindenki Csibkára figyelt, neki pedig csak ez kellett.

– Theodorosz egy alkalommal (egyébként három üveg óbor után) kijelentette, hogy nincs az a sakkállás, amit meg ne tudna oldani. Nos, dicsekvésének volt valami alapja, nem sokkal előbb fölényesen nyerte a szentéletű szerzetesek és apácák körzeti bajnokságát…

– Csibka!!

– Felfigyelt Theodorosz szavaira régi ellenlábasa, Nikandrosz, az ikon-festő. – Csaba úgy tett, mintha nem hallotta volna a szörnyülködő közbekiáltást. – Amikor észrevette, hogy Theodorosz már jócskán „nyomás” alatt van, fogadást ajánlott: tíz szűzmáriás szentképet tett fel száz palack bor ellenében, hogy Theodorosz nem fogja megoldani az ő állását. Lefogadták a dolgot, keresztet vetettek rá, és Nikandrosz kirakta a következő feladványt:

– Mit kell itt csinálni? – Theodorosz nyelve lassan forgott.

– Szabadmatt két lépésben!

– Azt hiszed, nem tudom, mi az? Hát idenézz: 1. Kg7 Kg4 2. Kh6 Ff8 matt. Ezzel akartál engem megfogni? Ide a szép szeplőtelen szűzmáriákat!

– Bocsáss meg – szólt nyugodtan az ikonfestő. – Ez csak az első fele. Kérlek, oldd még meg ezt a feladványt úgy is, hogy a futó helyébe vezér kerül:

– Nevetséges vagy, felebarátom. Hiszen így még gyorsabban fog menni… Na hallod, egy remek királynővel, és szabadmattban!

– Szentéletű atya, annyira tisztellek, hogy ezúttal nem kettőben, hanem három lépésben is megoldhatod a feladványt…

Mindenki nevetett, és sürgették Nikandroszt, hogy hozza a fogadás díját. Ám eltelt egy félóra, majd egy óra, Theodorosz arca kékből lilába, vörösből halottfehérre váltott, a megoldást azonban nem találta. Végül felkiáltott:

– Nikandrosz, becsaptál. De jaj neked, ha egyáltalán nincs megoldása! Személyesen fogom belőled kiűzni az ördögöket, és nem fogom sajnálni a korbácsot sem…

– Miért ne lenne megoldása? 1. g5 Vd8! (bizonyára ezt a finom lépést nem vetted észre) 2. Kg7 Kg4 3. Kh6 Vxg5 matt.[41] Ugye, megkérhetlek, hogy a bort egyenesen szerény cellámba szállíttasd…

És lőn. Ám másnap Theodorosz, akit ugyancsak kijózanított a nagy veszteség, összehívta az atyákat és kijelentette:

– Meghánytam-vetettem a dolgot, és megértettem Isten akaratát. Ama kárhozatos sakkállás is azt sugallja, hogy a nőkkel mindig minden nehezebben megy. Ezért megparancsolom, hogy ettől kezdve Áthosz hegyére semmiféle nő nem teheti be a lábát, sem császárnő, sem nőstényszamár, de még sakkbábu sem. Aki pedig ezt az ígéretet megszegné, azért jöjjön el az Utolsó ítélet angyala…

Szvatopluk és a fehér ló

– Mostanában Szvatoplukkal álmodom – sóhajtotta Csibka Csaba.

– Váljék egészségedre – mondták klubtársai. – Csak nem a fehér ló mondáját akarod „sakkosítani” ?

– Ezt a Képes Krónika egyszer már jól megírta… Árpád és nemesei hallottak Pannónia gazdagságáról, a csodálatos Dunáról, a remek földről, és elküldték Kusidot az ország megszemlélésére… Kusid összebarátkozott Szvatoplukkal, erre később megint visszaküldték egy fehér lóval, amiért Kusid földet, füvet és vizet kért cserébe. Ezt meg is kapta, mire Árpád meg a hét vezér már a föld birtokosaként jött be Pannóniába. Szvatopluk a harcban megfutott, majd belefulladt a Dunába, mi pedig mindmáig itt vagyunk. Mit tudsz te még mindehhez hozzátenni?

– Nos, az utolsó vezéri haditanácsról szivárogtak ki bizonyos hírek. Elmondanám, ha meghallgattok…

– A táj kellemes, a folyó vize jó ízű, van füves legelő – mondta Kusid. – Nekünk való.

Árpád apánk megsimította bozontos üstökét:

– Ez eddig rendben van, de nem mehetünk neki csak úgy Szvatopluknak. Kellene valami jogi alap…

– Nem kell semmi jogi micsoda – mennydörögte Töhötöm. – Odavágunk a buzogányunkkal, és kész!

– Észnél tartózkodjunk, emberek – támogatta Árpádot Huba. – Csak akkor győzhetünk, ha az arrafelé lakó idegen népek semlegesek maradnak.

– Ó, ti hősök – szólt a ravasz Kusid. – Volna énnékem egy ötletem. Bizonyára ismeritek a sakkot, avagy királyos játékot…

– Ismeri az Ármány – dübörögte Ond. – Nem férfihoz való holmi csontfigurácskákat rakosgatni!

– Márpedig ama játék most bölcs tanáccsal szolgálhat nektek. Kirakok itt egy állást. A fehér király: Árpád apánk. A világos vezér, torony, gyorsléptű futó, lovas és az ellenség királyát támadó talpas pedig seregünket jelképezi. A sötét király maga Szvatopluk, mint látjátok, nagy erők védik őt is. Ám mégis mattot tudunk neki adni két lépésben:

És Kusid meghúzta az első lépést. 1. He4!! (Világos nyolcszoros ütésbe teszi a fehér lovat. Fenyeget 2. Be8 matt.) 1. – Vxe4-re 2. Vh8 jön, 1. – Bxe4-re2. Vxf5, 1. – Fxe4-re 2. d4, 1. – Hcxe4-re 2. Bxd5, 1. – Hfxe4-re 2. Hxd3, 1. – dxe4-re 2. Fd4, 1. – fxe4-re 2. Ve6, végül 1. – Kxe4-re 2. Be8 matt következik. Világos mindent megkap a lóért cserébe…[42]

Mindenki elámult a bölcs javaslaton, mert megértették a perzsa játékban rejlő mély igazságot. Már nyergelték is a nagy fehér arabs paripát, arábiai arannyal aranyozott fékkel…

Canossa-járás

– És most mi a fenét csináljak? – kérdezte IV. Henrik német-római császár. 1076 zimankós karácsonya volt. A császárt addigra már mindenki elhagyta, csupán Hohenstaufen, a hű szolga állott mellette.

– Uram, királyom, nagy bajban vagyunk. Én megmondtam neked, hogy idejében veresd agyon ezt a Hildebrandot…

– Hát igen, akkor kellett volna, amikor még csak egyszerű toszkániai szerzetes volt… Most azonban már VII. Gergely pápának hívják, mindenki isteníti, leborulnak előtte. Ügy jön ide, az én birodalmamba, mint valami nagyhatalom. Nem engedi, hogy én nevezzem ki a püspökjeimet, de még ki is átkozott az átkozott. Ő fogja vezetni azt a gyűlést, ahol ezek a koncleső grófok, hercegek, püspökök majd valaki mást választanak helyettem. Ráadásul elhagyott Bertha, a feleségem is…

– Túl sokat nőztél… Minden este másik sváb lány…

– Csak kell valami szórakozás ebben a sötét középkorban!

– Királyom, most már csak egyet tehetsz. Menj el vezekelni Canossába.

– Canossába?

– Igen, ott van Gergely pápa, benn a várban. Ha most, télvíz idején, elébe sietsz és mezítláb, koldusruhában könyörögsz a bocsánatáért, akkor, bármennyire utál is egyébként, kénytelen megadni a feloldozást. Akkor pedig ellenfeleidet megfosztod legfőbb érvüktől, attól, hogy te ki vagy átkozva és ezért joggal tagadják meg az engedelmességet.

– Még hogy én mezítláb, koldusruhában?

– Ne törődj vele, szerzek egy luxuscsuhát. Németország megér egy kis térdeplést.

– Ez az út rendkívül veszélyes, hiszen alig van már hívünk… A pápa meg ott ül a jól védett várban…

– Talán majd lelket ver beléd ez a sakkfeladvány…

– Inkább adnál egy kis pálinkát! No jó, mutasd az állást:

– Szabadmatt két lépésben. Te vagy a világos király, kevés megmaradt híveddel az ellenség gyűrűjében. Ellenfeled, a pápa, a sötét király, ott csücsül biztonságban délen, Canossa várában. Különösen veszélyes rád Rudolf sváb herceg, az ellenség vezére (sötét vezér). És mégis te diadalmaskodsz! – Hohenstaufen megmutatta a megoldást: 1. Hxf6 (kettős sakk) Kxe3 2. Be2 (megint kettős sakk!) Kxe2 matt! Henrik nevetett:

– Ravasz dolog, de valóban találó. Idefigyelj: mi van akkor, ha Rudolf hadai nem északról, hanem délről támadnak?

– Nézzük meg azt is. – Hohenstaufen áttette a sötét vezért b2-re:

– Most is szabadmatt két lépésben, csak másképpen! És a megoldás megint csak azt üzeni neked, király: győzni fogsz ezer hányattatáson keresztül: 1. Hc3 (kettős sakk) Kxe3 2. Bxd3 (kettős sakk) Kxd3 matt.[43]

A többit jól ismerjük a történelemkönyvekből. IV. Henrik három napig vezekelt Canossa vára előtt, mire a pápa kénytelen volt feloldozni. Kitört az invesztitúra-háború, amely váltakozó szerencsével folyt még évtizedekig: a pápa önkéntes száműzetésben halt meg, IV. Henriket saját fia vetette fogságba, menet közben Rómát is feldúlták néhányszor. És mindez egy sakkfeladvány miatt…

A királynőt megölni nem kell

– Hát igen, már csaknem nyolc évszázada annak, hogy apostoli királynénkat, Gertrúd merániai hercegnőt, II. Endre szeretett hitvesét 1213-ban meggyilkolták.

– Csibka, csak nem azt akarod elmondani, amit már olyan sokszor megírtak? Eszerint a lázadók az agg prímáshoz fordultak, mitévők legyenek, és ezt a ködös választ kapták: „A királynőt megölni nem kell félnetek jó lesz ha mindenki beleegyezik én nem ellenzem.” A válasz értelmezése attól függött, hová teszik ki a vesszőket.

– Nos, sikerült kinyomoznom, hogyan folytatódott a dolog. Petur bán és társai rájöttek a turpisságra, és mivel az idő sürgetett, gyorsfutárt küldtek a főpaphoz, kérvén őt, ugyan magyarázza meg világosabban, kinek a pártján áll. A futár a lázadók meghökkenésére egyetlen sor írás nélkül jött vissza, ehelyett egy pergamenre rajzolt sakkállást adott át:

Petur bán segítségül hívta Samu bánt és Rabon bánt, majd az ő segítségükkel tisztázta a helyzetet. A többit tudjátok: a lázadás csakhamar kitört, Bánk bán megölte Gertrúdot, és megszabadították az országot a merániaktól.

Endre király hazatérvén rosszallását fejezte ki a történtek miatt; ennek során a lázadók közül némelyeket felnégyeltetett, másokat kegyelemből csak karóba húzatott. Ezek után rátért az ügybe belekeveredett személyek szerepének tisztázására. Hívatta a prímást.

– Atyám, azt mondják, segítetted a lázadókat.

– Hogy én eme kurafiakat? Királyom, vizsgáld meg figyelmesen hozzájuk intézett üzenetem: ha kiteszed a vesszőket, világossá válik, hogy én még akkor is elleneztem hitvesed megölését, ha mindnyájan beleegyeznek.

– Jó, tudom – mondotta Endre –, de mit szólsz ehhez a pergamenhez?

– Eme sakkállás mindennél világosabban mutatja ártatlanságomat. A műben négy lépésben kellene mattot adni. De jaj világosnak, ha a vezér kiütésével kezdi: 1. Hxc1? után sötét patt! Következésképpen a királynőt megölni nem kell –, ezt üzentem!

– Nem ezt vállá Samu bán kínvallatás alatt. Ő elmondta, hogy gaz állásod bátorította őket. Világos indul és négy lépésben mattot ad. Igaz ugyan, hogy az első lépésben nem szabad ütni a királynőt, de annál inkább a következőkben! Lévén a megoldás 1. Vxh6! Ha most a vezér visszaüt 1. – Vxh6†-kal, következik 2. Kg8! (fenyeget 3. Bb1 matt). Ha a sötét vezér visszatér c1-re, már üthető 3. Hxc1-gyel és 3. – h6 után 4. Bb1 matt következik. Ha a vezér a második lépésben bárhol sakkot ad, ismét csak kiütik. De még ez sem elég, gaz áruló! 1. Vxh6 után ugyanis jöhet 1. – Va3† is. Most nem jó 2. Kg8? Vxc3, de annál jobb 2. Vd6! és 2. – Vxc3-ra 3. Hxc3 h6 és matt következik. Ha pedig menekülne a sötét vezér 2. – Vc1-gyel, újra csak üthető! Te csupán óvatosságra intetted a bánokat, de a fekete királynő sokszori kiütésével valósággal uszítottad őket.[44]

– Kegyelem, felséges királyom!

– Méltóságod megvéd jogos bosszúmtól. El szemeim elől! Stallumodat halálodig megkapod ugyan, de az ország ügyeibe többé befolyásod nem leend…

*     *     *

– Vannak más ilyen „prímás-feladványok” is?

– Mutatok még egyet, amely szintén lehetett volna a prímás üzenete:

Világos lép és lenyeri a sötét vezért.

– De hát ez egyszerű! 1. Hc2 után nem lehet megakadályozni. 2. Hxb4-et és a vezér kiütését…

– De meg lehet! Ha sötét 1. – Be6-ot húz, 2. Hxb4 után már nem lehet a vezért kiütni, miután – mattot adtunk! Ezért itt is bizonyos ravaszságra van szükség. Először 1. e8H!-t kell lépni, fenyeget 2. Hc7† és 3. Hxa6. Ez ellen nincs más védelem, mint 1. – Fd6, ami azonban elzárja a bástya útját e6-ra és most már megvalósulhat az előbbi terv. 2. He2!-vel és valóban nincs védelem 3. Hxb4 és 4. Hxa6 ellen.

Szultán a vasketrecben

– Nem szívesen lettem volna udvari dalos a XV. században – fejtette ki véleményét Csibka.

– Miért nem? – hangzott az obligát kérdés, amelynek feltevői jól tudták, hogy újabb történelmi sztori kezdődik.

– Mert, mint egy újonnan talált kéziratból is kiderül, a hódítók a legfurcsább feladatokat tűzhették ki az emberfia elé…

Timur Lenk hódító hadjáratai során szembekerült az akkortájt már emelkedőben levő török birodalom vezérével, I. Bajazid szultánnal. A mongol íjászok és lovasok az ankarai csatában tönkreverték a szultán nehézkes seregét. Bajazid fogságba esett és Timur Lenk nem volt diplomata: foglyát rövid úton vasketrecbe csukatta. Utána pedig parancsot adott az udvari énekeseknek, hogy énekeljék meg diadalát és a vasketrecet.

Sosembaj, Timur Lenk első költője nagy gondba merült. Semmi sem rímelt a vasketrec szóra, és egyébként sem jutott az eszébe semmi. Ahogy fel-alá járt Szamarkand utcáin, hallgatva a vásári kikiáltókat, az árusok és a vevők alkudozását, sakkozókat vett észre, akik egy izgalmas játszma köré csődültek, fogadásokat kötöttek. Éppen ez volt az állás:

– Jól figyelj! – mondta a világos bábok vezetője. – Én neked most akár egy lépésben is mattot adhatnék 1. Hg5-tel. De mivel a minap megbántottál, kínhalállal pusztulsz el. Fenséges urunktól vettem a példát, legyen a neve ezerszer áldott… – E szavaknál az egész piac arcra borult, majd amikor néhány perc múlva felegyenesedtek, a sakkozó folytatta :

– Vasketrecbe zárlak, miként urunk tette azzal a kutya szultánnal, és ott fojtlak meg a tizedik lépésben. íme: 1. f3† gxf3 2. exd3† cxd3 3. Ff5† exf5 4. Bd4† cxd4 5. a8F† Fd5 6. Bxe6† dxe6 7. Fxd5† exd5 8. Hf6† gxf6 9. Ve5† fxe5 10. Hg5 matt![45]

Több sem kellett Sosembajnak. Gondosan lejegyezte az állást, és másnap, amikor Timur Lenk unottan hallgatta dalosai énekét, amelyek őt földreszállt istennek, a hadurak hadurának, a bölcsek bölcsének minősítették, kedvencéhez, Sosembaj hoz fordult:

– Hát te nem találtál győzelmemre rigmust?

– Többet, nagyúr! Nevedet belefoglaltam a játékok játékába, hogy messzi századok emberei is emlékezzenek, hogyan zárod vasketrecbe az esztelenül ellened törőkét!

Ez a jó időben tett séta meghozta Sosembajnak „a dalosok dalosa” címet, valamint a selyemövet a lelógó gyémántokkal. Más kérdés, hogy Timur Lenk három év múlva meghalt és utóda elkergette Sosembajt, mondván: „Az még rendben van, hogy rossz verseket csinálsz, de hogy még sakkozol is, az túlzás. Nem szenvedhetem az értelmiségieket…”

A török áfium

– A sakk okozta szegény Ulászló vesztét – sóhajtotta Csibka Csaba. Az utóbbi időben az 1444. évi várnai csatavesztés körülményeivel foglalkoztam…

– De hiszen ezt minden iskolás gyerek ismeri… 1440-ben a magyar rendek a vitéz lengyel királyt, Ulászlót hívták meg a magyar trónra, remélve, hogy a népek összefogásával kiűzik a törököt a Balkánról. Hunyadi Jánossal az élükön megindultak a csapatok és elérték, hogy a szultán már békét kért, és odaadta volna Szerbia nagyobbik felét. Ám a pápa további harcra buzdított, és így került sor a döntő várnai ütközetre. Már-már győztünk, de ekkor Ulászló nem bírt ifjonti vérével, belevetette magát a csatába, csakhamar megölték, erre seregünk szétszaladt. Az akkor talán még legyőzhető török aztán félelmetes erővé növekedett, egy évszázad se kellett hozzá, és már be is telepedett hozzánk…

– Nos, ez mind igaz – bólogatott Csaba –, csupán van még néhány apróság, amit nem ismerünk eléggé. Engem főként az foglalkoztatott, hogyan történhetett meg, hogy a király elhagyta biztos fedezékét, pedig Hunyadi nyomatékosan kérte, hogy maradjon veszteg…

– Hát hogyan történt?

– Nemrég sikerült rekonstruálnom az utolsó este történetét egy kéziratból, amelyet Kikörmözlekben találtam. Eszerint Ulászló szemére nem jött álom, és unalmában az asztalon levő, díszes sakk-készletet babrálta (ezzel segítette a pápa a törökök elleni harcunkat). Ekkor jelent meg előtte kedvenc segédtisztje, a lengyelül, magyarul és latinul egyaránt kiválóan beszélő Fondor, majd imigyen szóla:

– Ó, nagy király, szeretném elűzni arcodról a gondok felhőjét. Kedvedért készítettem egy jóserejű állást, amely valamennyiünk okulására leend:

– Íme, a holnapi csata sakkban elbeszélve. A te csapatod a tisztaság jelképe, a fehér, és magad vagy a fehér király. Már sarokba szorítottad a gaz szultánt (a fekete királyt), csupán arra kell vigyáznod, nehogy megérkezzenek a most még távol levő, ám jelentős erőt képviselő segédcsapatai (a bástya, no meg a gyalog, amely a következő lépésben akár vezérré is változhat). Ám ha jól vezeted az ütközetet, három rohammal megsemmisítheted a szultánt! (A köznép ezt úgy mondja: világos indul és három lépésben mattot ad.)

Ulászló királyunk jó kedvre derült és nekigyűrkőzött a feladványnak. Azt hamarosan megértette, hogy azonnali sakkadás értelmetlen volna, mert a sötét király a7-en vagy b7-en át elmenekül. Közeledni kell a királlyal. A természetes lépés 1. Kb5, hogy 2. Kb6 után sötétnek ne legyen védelme a többféle mattfenyegetés ellen. 1. Kb5 Kb7-re van matt: 2. He7† Ka7 3. Hc8. És nem menti meg sötétet 1. – e1V sem, hiszen 2. Kb6 után minden vezérsakkra van matt, világos közbeugrik huszárjával.

A király elégedetten hátradőlt.

– Értem, amit okos állásod mondani kíván. Részt kell vennem a csatában, teljes biztonságban, később pedig már hiába érnek minket utol, megsemmisítjük a szultán főseregét.

– Ó, jó királyom – Fondor szavai édesek voltak, akár a méz – bölcsességed határtalan, de nem vettél észre valamit. 1. Kb5?-re 1. – Bg8! mégis véd, mert most 2. Kb6 Bc8! után nincsen matt. Más a megoldás, nem 1. Kb5, hanem 1. Ka5!!, mivel most 1. – Bg8-ra 2. Hd4† Ka7 után 3. Hb5-tel mattolhatsz. Ne foglald el a helyet vitéz lovascsapataid elől…

– De 1. Ka5-tel a király belelép a most átalakuló sötét vezér sakkjába!

– Ez egyáltalán nem probléma, hiszen 1. – elV† 2. Kb6! után létrejönnek az előbbi változatok![46] Királyom, ugye érted, mit üzen neked a sakk védőistennője?

– Hogyne érteném, hű szolgám – és a király máris fényesíteni kezdte arabs fringiáját.

A többit tudjátok. Másnap Ulászló már a csata kezdetén szembeszállt a török túlerővel, és bár hősiesen csapkodott, fejét hamarosan lándzsára tűzték. Fondor pedig nemsokára felbukkant a szultán díszes sátrában, hogy elvegye méltó jutalmát az álnok tanácsért, amit Ulászlónak adott. És szóla a szultán:

– Kedves hívem, eddig csupán titkos tanácsosom voltál, most még titkosabb tanácsosommá nevezlek ki!

A jelenlévő vezírek és muftik elámultak a szultán végtelen kegyességén. Igaz, nem tartott sokáig, mert amikor a szultán megtudta, hogy Fondor meghódította kedvenc asszonyát is, sürgősen selyemzsinórt küldött neki…

A bosworth-i csata

– Azt hiszem, sikerült megfejtenem a III. Richárd két sorát – jelentette be szerényen Csibka.

– Melyiket? Csak nem azt, hogy „országomat egy lóért”?

– Nem arról van szó, hanem a kettőről, ami ezt a kiáltást megelőzi:

„Azt hiszem, hat Richmond van a mezőn,

Ma megöltem ötöt, mind őhelyette.”

(Vas István ford.)

A magyarázat egyébként messzire vezet, a werdalow-i remetéhez…

*     *     *

Richmond hercege, a jövendő VII. Henrik király a csata előtt még egyszer átgondolta helyzetét. Az nem volt valami rózsás. Serege, amely javarészt földnélküli breton kisnemesekből, valamint a hozzá menekült sértett urakból állt, nem is volt igazi hadsereg, emellett pedig Richárd hada az övének háromszorosa volt. Igaz, bizakodott mostohaapja, Stanley ígéretében, hogy a csata folyamán átáll hozzá, de ez is bizonytalan volt, hiszen Stanley fiát Richárd túszként magánál tartotta. Különös módon Richmond mégsem ettől félt a legjobban, hanem Richárd vitézségétől, hiszen közismert volt, hogy az egykori glosteri herceg remekül forgatta a kardot, és a csatában sem félt az ellenség sűrűjétől. Richmondot viszont, mint Shakespeare is megírja, „nem szoktatták fegyverekhez”. Amint így tépelődött, hozzá lépett hű fegyverhordozója:

– Uram! Látjuk, gondban vagy. Nem tenne-e jót, ha elmennél a közelben lakó remetéhez? Szent embernek mondják, hátha tud neked tanácsot adni…

Richmond ugyan racionális lény volt, de volt még két szabad órája, és így ellovagolt Werdalow-ba. Ott lakott a szent egy fatörzsben és kizárólag sáskákkal táplálkozott. Nemigen figyelt oda az ifjú trónkövetelőre, de amikor az megígérte neki, hogy Franciaországból friss szöcskéket importáltat a részére, akkor egyetlen szó nélkül elővette kéregből készített sakktábláját és megmutatott Richmondnak egy hadállást, ezt:

Richmond meghökkent. Igaz, hogy az udvarban néha játszott sakkot, de jobban szeretett a pénzügyekkel foglalkozni. A hallgatag remete megmutatta a kilenclépéses sakkfeladvány első lépéseit, a többit viszont már egy tízéves gyerek is meghúzta volna. Gyorsan pusztult a világos had, de a végén a sötét király mattot kapott, így: 1. Bb1 Kxd7 2. Bb8 Kxd6 3. Bb7 Kxd5 4. Bb6 Kxd4 5. Bb5 Kxd3 6. Bb4 Kc2 7. Ke2 Kc1 8. Kd3 Kd1 9. Bb1 matt.[47]

– Köszönöm, atyám! – kiáltotta az elámult Richmond, aki már mindent értett. – A véres kutyát tehát saját vitézsége csapdájába kell ejtenem. Felöltöztetek saját ruhámba öt alacsonyabb rangú tisztet, s ha Richárd úgy kívánja eldönteni a csatát, hogy engem megöl, leölhet akár őt Richmondot is, de aztán kifáradva elpusztul majd a lábaim előtt…

A többit tudjátok. Richárd valóban oroszlánként harcolt nehezen szerzett trónjáért, és leölte mind a Richmondnak öltözötteket, mígnem sebei, az igazi Richmond és Stanley megölték. Így vetett véget a werdalow-i remete a piros rózsa és a fehér rózsa harcának. Igaz, nem kapta meg méltó jutalmát, mert VII. Henrik, akinél fösvényebb király nem ült az angol trónon, csupán hazai sáskákat küldött neki jutalmul…

*     *     *

– Amennyire emlékszem, ez a furcsa feladvány voltaképpen csak utánzata Shinkman egyik művének.

– Igen, erre gondoltál:

– Ezt a feladványt hosszú évtizedeken keresztül a feladványszerzés egyik csodájának tartották. Intenciója: 1. 0–0–0! Kxa7 2. Bd8 Kxa6 3. Bd7 Kxa5 4. Bd6 Kxa4 5. Bd5 Kxa3 6. Bd4 Kxa2 7. Bd3 Ka1 8. Ba3 matt. Sajnos, az derült ki az Élet és Tudomány 1973. évi versenyén, hogy az anyag mégis bosszút állt a nagy szerzőn, megy a prózai 1. Kd2 mellékmegfejtés is, majd 1. – Kxa7 után 2. Be1 következik, mint az intencióban, és ezután Kxa6-ra 3. Be7 jön, 2. – Ka8-ra, illetve 2. – Kb8-ra pedig 3. Be8†. Világos a továbbiakban beviszi az a-gyalogot vezérnek, majd létrehozza az ide-oda lépegető sötét királlyal szemben a Vd8–Bc7 felépítést, ami legkésőbb a 8. lépésre matthoz vezet.

– Eszerint tehát Szeljavkin feladványa jobb Shinkmanénál?

– Szó sincs róla. A zseniális gondolat még így, torzón is Shinkman tulajdona; nem vitás, hogy amennyiben ismerte volna a hibát, ő maga is el tudott volna jutni a javításhoz. Nem véletlen, hogy az utódfeladvány aránylag alacsony helyezést kapott. De azért ne bántsuk ezt sem: fontos az is, hogy a gondolat ép formában jelentkezzék!

Kolumbus feladványa

– Elmondanám, hogyan számolt be Kolumbus amerikai útjáról – közölte Csibka.

– Nehogy újra elmondd Kolumbus tojásának a történetét, mindannyian ismerjük…

– Ez még a tojás-ügy előtt történt. Az előkelőségek ugyanis megkérdezték a genovai tengerésztől, hogy mi volt az az ellenállhatatlan kényszer, amely nyugat felé hajtotta.

Kolumbus elmondta, hogy voltaképpen egy barcelonai kocsmában dőlt el minden. Egyre csak azon gondolkodott, hogy vállalja-e az utat az ismeretlenbe, kap-e egyáltalán támogatást, és lesz-e olyan ember, aki elkíséri. Rosszkedvűen iszogatott és figyelte a szórakozó embereket. Különösen sokan álltak körül egy asztalt, amelyen sakktábla volt, rajta ez az állás:

– Tíz aranyba fogadok, hogy senki sem fejti meg! – kiáltotta egy kapatos hidalgó. – Magától a nagy Lucenától lestem el… Matt kettőben.

Kolumbus az asztalhoz lépett. Minthogy képtelen volt kizökkenni gondolataiból, egyre csak nyugati útja járt az eszében, ösztönösen nyugat felé tört a sakktáblán is: meghúzta 1. Vh3–a3-at.

Óriási üdvrivalgás támadt – az úriember elismerte vereségét és nyomban kifizette a tíz aranyat, amit persze még aznap este elittak a többi sakkszakértő segítségével. Kolumbus csak akkor értette meg, hogy milyen szerencsésen hibázott rá a megoldásra, amikor lejátszották a változatokat: a sötét huszár lépésére 2. f3 következik, 1. – Hf3-ra 2. d3, 1. – Hd3-ra 2. Va8 és végül 1. – f3-ra 2. Ve3 matt. A feladvány érdekessége, hogy a kulcslépés előtt másfajta mattok voltak ugyanezekre a lépésekre: a huszár lépéseire 2. d3 matt, 1. – Hd3-ra 2. f3, 1. – Hf3-ra 2. Vf5, 1. – f3-ra szintén 2. Vf5. [48] Kolumbus azonban ebből mit sem látott, csak azt érezte meg, hogy az ő útja éppúgy nyugatra vezet, mint a világos vezéré…

*     *     *

– Megy a vezér más feladványban is „nyugatra”?

– Íme, még egy:

– Matt két lépésben. Az előzők után a megfejtés nem nehéz: 1. Va2! A változatokat keressétek meg magatok…

– Akkor már csak egyet kérdezek: van-e „kelet”-feladvány is?

– Figyelj csak:

– Szabadmatt három lépésben (világos indul!). A megoldás a valóban váratlan 1. – Vh6!! A lépés akkor válik érthetővé, ha folytatjuk: 2. 0–0–0† Kc1 3. Bb8 Vc6 matt. A világos vezérnek az első lépésben el kellett lépnie, hogy sötét sáncolhasson, de úgy, hogy a c6 mezőt továbbra is fogja. Ezt kizárólag a h6 mezőről tehette, más lépéseivel zavarta volna a sáncolást. Arról is meggyőződhettek, hogy ez igazi „kelet”-feladvány, ha ugyanis megcsináljuk a tükörállást, sötét nem sáncolhat…

A Borgiák végnapjai

– Egész Itália sorsa másképp alakult volna a XVI. században, ha VI. Sándor pápa nem lett volna sakkszakértő – közölte Csibka.

– Ugyan mi köze lehetett a Borgia-pápának a sakkhoz?!

– 1503-ban történt. Cesare Borgia, a becsvágyó, minden eszközzel hatalomra törő herceg apja áldásával sorra diadalmaskodott az egyházi állam feudális uracskái és hölgyei felett. Már csak egy erőteljes roham kellett volna, és a Borgiák az egyházi állam korlátlan urai, holnap pedig megtámadhatják egész Itáliát. Cesare pénzt, támogatást, sereget kért apjától, aki már-már mindent megadott neki, de Gandolfini bíboros józan szavaira hallgatva egyelőre várt. Cesare tombolt dühében és elhatározta, hogy azonnal leszámol Gandolfinivel. Fényes lakomát rendezett, amelyen kitüntető szívélyességgel bánt a bíborossal. Később bevezette őt a játékterembe és így szólt hozzá:

– Bíboros uram, közismert, hogy milyen kiválóan vált az agyad, és milyen remekül érted a sakkjátékot is. Ezért egy különösen nehéz állást mutatok neked, amelyben el kell indulnod a világos bábokkal és mattot kell adnod kettőben a sötét királynak:

– Segítségül annyit elárulok neked, hogy a 7. soron álló sötét gyalogok egyikét kell leütnöd. És ha a megfelelő gyalogot ütöd, jutalmad is királyi lesz! Mert megmondom, hogy az öt sötét gyalogot kérésemre borospohárrá alakították át. Négy gyalogban (bármely szépen ragyogjon is az ital) csak ecetet lelnél, de a megfelelőben a legfinomabb malváziai bor van! Rajta hát, bíboros uram!

Azt már nem mondotta el Cesare, hogy abban a borban méreg is van feloldva… Kénytelen volt ehhez a cselhez folyamodni, mert az óvatos Gandolfini, aki tudott már egyet-mást a Borgiákról, óvakodott akár csak egy falatot vagy kortyot is a szájába venni. Most azonban hiúsága nem tűrte volna, hogy ne fejtse meg a sakkfeladványt, és ki ne ürítse a jutalompoharat.

Már csaknem fél óra telt el, amikor Gandolfini arcán megjelentek a felismerés első jelei. Mielőtt azonban még bármihez nyúlhatott volna, megjelent a szobában maga a pápa, aki aznap este jócskán felöntött a garatra. Mély tisztelettel köszöntötték, mire megérdeklődte, mit kell megoldani és mi a tét. Ekkor Cesare legnagyobb rémületére kijelentette:

– Nem úgy kell azt csinálni, szerelmetes fiam! Van ennek egy biztosabb megoldása is: az én szimatom!

Ezzel közvetlenül a tábla fölé hajolt, és gyakorlott cimpáival pillanatok alatt tisztázta, hol a bor. Ki is ragadta az f7-en álló sötét gyalogot és pillanatok alatt kiürítette.

– Gratulálok, szentséges uram! – szólalt meg Gandolfini. – Nekem fél óra kellett hozzá, hogy rájöjjek: egyedül az exf7 lépés oldja meg a feladványt. Ravasz művet mutatott nekem vitéz fiad! Kilenc ütésből csak egy a jó, mert 1. dxc7†-ra 1. – Hxc7 véd, 1. cxd7?-re 1. – Bxa6, 1. exd7-re 1. – Fg4, 1. dxe7-re 1. – Hb6, 1. – fxe7-re 1. – Fh4, 1. gxf7-re 1. – Fh5, 1. fxg7-re 1. – Fc3 és végül 1. hxg7-re 1. – Bh2†. Szép volt, atyám![49]

Szavait azonban már a levegőhöz intézte, mert Sándor pápa arca elkékült és lassan a földre csúszott. A jelenlevők hasztalanul igyekeztek feltámogatni, azt hitték, végképp lerészegedett, és csak Cesare, valamint Gandolfini tudta az igazságot…

Gandolfini még aznap Firenzébe menekült Rómából. Cesare nagyra törő tervei apja halálával meghiúsultak. Négy év múlva halálos sebet kapott egy egyenlőtlen csatában, amelyben az ellenfél szellemi vezére Gandolfini volt. Ezzel Itália egyesítésének kérdése hosszú időre lekerült a napirendről…

Rettenetes Iván és a sakk

– „Hajdan nagyszerű csata volt Kazanyban” – fütyörészte Csibka Varlaam ismert bordalát a Borisz Godunovból.

– Pszt! – szóltak rá többen is. – Elfelejtetted, hol vagy? Ennek semmi köze a sakkhoz…

– Még hogy semmi köze – háborodott fel Csibka. – Vegyétek tudomásul, hogy Kazany bevétele 1552-ben jelentősen előmozdította a sakkozás fejlődését, és mindenesetre az addig fizetett legnagyobb honoráriumot biztosította egy feladványszerzőnek…

Erre persze köréje gyűltek, de egyébként is ez volt a célja. Kezdődhetett a történet…

– IV. Iván cár, akit „rettenetesnek” is neveztek, nyomban a kazanyi győzelem után elhatározta, hogy méltóképp megörökítteti a nagy diadalt. Felépíttette a moszkvai Vaszilij Blazsennij templomot…

– Majd utána megvakíttatta az építőket, nehogy még egy ilyen szépet emeljenek… – kotnyeleskedett közbe valaki.

– Igen, így volt. Amikor aztán az udvari dalosok, ikonfestők és más halandók tudomást szereztek a cári „kegyről”, már nemigen kívánták. Egyedül egy szaratovi fiatalember akadt, aki szerencsét próbált a kiszámíthatatlan zsarnoknál. Nagy nehezen be is jutott hozzá, és így szólt:

– Népünk atyja, szentséges uralkodónk! Íme, próbát tettem, hogy győzelmedről szóljak, egy sakkállás alakjában…

– Hajh, te cenk, nem rettegsz haragomtól? Leütni a fejét!

A cár rosszkedvében volt, emellett a sakkhoz sem értett túlságosan sokat. Gyermekkorában megfigyelte ugyan a lépéseket, de később inkább a bojárok fejével szeretett sakkozni. Így aztán tanácsadóinak nem kis fáradságukba került, hogy meggyőzzék: az ifjú fejét ráér leüttetni a mű megtekintése után is.

A perzsiai faragású, intarziás táblán a nagy alakú bábok, vagy inkább remekbe sikerült faszobrocskák ezt az alakzatot mutatták:

– Matt tizenegy lépésben, kegyes uralkodóm.

Iván szemében viharfelhők gyűltek, de még tűrte.

– Kazany ugyebár ott van a sötét gyalogok sorfala mögött, mattolni, azaz legyőzni a tatárokat csak úgy lehet, ha átjutunk a gyalogosok során. Ez azonban nem egyszerű. Miképpen neked is, fényességes cár, először Sumák kán felmentő seregeit kellett legyőznöd, így a seregedet jelképező világos bástya is először b1-re megy, hogy legyűrje a sötét futót. Amaz nem léphet el, mert 1. Bb1 futó lép 2. Bxb5 után a matt gyorsan bekövetkezne. Ezért 1. Bb1-re 1. – a4 jön. Most legyőzted Sumák kánt: 2. Bxb2. Nincs más, mint 2. – b4. Ekkor jutott eszedbe a nagy csel…

Iván nyelt egyet. Ő ugyanis frontálisan akart támadni, és a föld alatti üreg kiásása egyik hadnagyának jutott az eszébe.

– Tehát árkot ásattál a víz alatt, kihasználva, hogy a tatárok lepihentek. Íme, az árok: 3. Bc2 c4 4. Bd2 d4 5. Be2 e4 6. Bf2 f4 7. Bg2 g4 8. Bh2 h4. És végre eljött a nagy pillanat. Hátulról, keleti irányból rohantad meg a mit sem sejtő tatárokat, és úgy jutottál a várba, hogy katonáidnak haja szála sem görbült meg: 9. Bxh4 és most már tehettek a tarfejűek akármit, mind ott vesztek: 10. Bh5 és 11. Ba5 matt.[50] A nyugati rondellánál véget ért az ütközet, és Kazany most már örökre a miénk!

Megtetszett Ivánnak az ifjú és azt mondta:

– Adassék néki aranyöv és neveztessék a cár első sakkfeladványszerzőjének!

Kedvelte a cár az ifjút, néha még azt is megengedte neki, hogy sakkban megverje. És ezen az a tény sem változtat, hogy később hirtelen haragjában Szibériába küldte „a cár első sakkfeladvány-szerzőjét”…

*     *     *

– Tudsz mutatni további olyan feladványokat, ahol az „erőd” bevételéről van szó, vagyis kiterjedt gyalogfalanx megkerüléséről?

– Itt van még kettő.

– Matt három lépésben. A megoldás 1. Bc7! és most a lépéskényszer rászorítja sötétet, hogy valahol átengedjen egy világos gyalogot. A változatokat nem nehéz megtalálni…

– Vicces! – mosolygott Rozsda.

– Matt hat lépésben. Itt mindig balról kell bontani az erőd falát: 1. a5 bxa5 2. c5 dxc5 3. e5 fxe5 4. g5 hxg5 5. h6 és 6. h7 matt.

– Van olyan erőd is, amelyet nem vesznek be?

– Akad, de természetesen nem a mattfeladványokban, hanem a döntetlen követelményű végjátékok között:

– Világosnak a döntetlenhez először a nagyátlóra kell kényszerítenie a sötét királyt. 1. Ff6! (fenyeget 2. Fe5) 1. – Kd6 2. Fe7† Ke5 3. Fd8! Kd6 4. Fe7† Kc6 (nincs más, ha sötét nem akar lépést ismételni) 5. f6! (épül az erőd) h2 6. Ff8† (itt rossz lett volna a sietős 6. Kf8?, amire 6. – h1V 7. Kg8 Vh2 8. Ff8 Vb8! 9. Kg7 Kd7 10. Kg8 Ke6 11. Kg7 Kf5 12. Kg8 Va8 13. Kg7 Vh1! stb. következett volna sötét nyerésével). 6. – h1V 7. Fh6! és döntetlen, mert most már világos akadálytalanul viheti át királyát f8-on keresztül az erődbe, sötét nem adhat sakkot a8-ról. Világosnak a vezér ellenében csupán egy huszárja van, sötét mégsem juthat előbbre.

VIII. Henrik magánélete

A sakk-klubban VIII. Henrik viselt dolgaira került a szó. Mulatva szörnyülködve idézték az épp olyan bővérű, mint amilyen véres kezű angol király tetteit, mígnem Csibka halkan megszólalt:

– Ne bántsátok VIII. Henriket, hiszen jelentősen hozzájárult a sakkfeladvány-művészét fejlődéséhez…

Egy pillanatra csend támadt, de aztán mindannyian nekiestek Csibkának. Leghangosabban Rozsda:

– Ide figyelj, Csaba! Te már sok mindent „beadtál” nekünk, de ezt még neked sem hisszük el… Ha még azt mondtad volna, hogy hozzájárult a kínzókamrák, vésztörvényszékek, válóperes ügyvédek és vesztőhelyek forgalmának fellendítéséhez…

– Márpedig így van. A közelmúltban ástam elő szorgos kutatómunkával egy XVI. századi krónikából ezt a feladványt:

– Mi köze ennek VIII. Henrikhez? – kérdezte Rozsda kissé bizonytalanabbul.

– Hát csak az, hogy az istenfélő szerzetes, aki ezt lemásolta, nyilván azért tette, hogy emléket állítson VIII. Henrik asszonyainak… A követelmény: önmatt tíz lépésben. VIII. Henrik természetesen a világos király. Egyik felesége már a táblán van: a h7-en álló világos királynő Aragóniai Katalin. A király azonban telhetetlen és sorra hozza az újabb és újabb királynőket: 1. c8V† Ka5 2. d8V† Ka4 3. e8V† Ka3 4. f8V† Kxa2. Ám, alighogy megszülettek, sorra pusztulnak a szerencsétlenek: 5. Va3† Kxa3 6. Va4† Kxa4 7. Va5† Kxa5 8. Va6† Kxa6 9. Hb4† Kb6 10. Va7† – de az utolsó, a fekete hajú Parr Katalin már túléli férjeurát: 10. – Vxa7 matt![51]

– Vannak más, ilyen sorozatos átváltozást bemutató feladványok? – kérdezték az érdeklődő hallgatók Csibkát.

– Szép számmal akad, csupán jó ötlet kell hozzá, mint Speckmann következő művéhez is:

– A feladvány követelménye: matt négy lépésben. Nyilvánvaló, hogy nincs időnk egyik gyalogot sem vezérré változtatni, mert arra 1. – hxg1V† jönne, tehát elvisszük a futót: 1. Fa7! Most már fenyeget a gyalogok átváltozása; ennek próbálja a sötét bástya útját állni négy különböző lépésével. Nézzük például 1. – Bh3-at. Most nem jó a vezérátalakulás, mert a bástya ütésbe áll, ütni patt miatt nem lehet, ha viszont nem ütjük, addig akadékoskodik, amíg a mattot legalább az ötödik lépésig elhúzza. (Pl.: 2. b8V? Bb3! 3. c8V Bc3!)

Ezért kell – az állás sajátosságait alaposan végiggondolva – nem vezérré, hanem bástyává változtatni, méghozzá olyan bástyává, amely egyúttal képes a sötét pattcsapda elhárítására is. 1. – Bh3-ra például nem jó. 2. b8B? sem, mert 2. –, Bb3 után újra csak nincs matt. Erre a lépésre 2. e8B!-t kell húzni, a sötét bástya csak e3-on védekezhet, de most már 2. – Be3-ra jöhet 3. Bxe3!, sötét lépni kénytelen és 3. – Kg1-re 4. Be1 matt következik. Ha ezt a sajátos mechanizmust jól megértettük, a többi már gyerekjáték: 1. – Bxg4-re 2. d8B! a válasz, 1. – Bh5-re 2. c8B! következik és végül 1. – Bxh6-ra 2. b8B! jön. A már ismert kombináció még háromszor megismétlődik az a7–g1 átlón.

Így veszett el Szilézia

– Most már tényleg felkötöm magam – mondotta II. Frigyes porosz király, aki 1760-ban még nem volt Nagy, viszont rosszkedv gyötörte.

– Ne tegye, Felség, az életébe kerülhet – próbálta megnyugtatni Werbinich, aki az udvari mulattató szerepét töltötte be az abszolút felvilágosult uralkodó mellett.

– Még hogy ne tegyem… Még élénken emlékezetemben él a gyászos kunersdorfi ütközet, amelyet tavaly vesztettem el!

– Azzal együtt 7:3-ra vezet Felséged, ami a megnyert, illetve elvesztett ütközetek számát illeti…

– Sokra megyek vele… Lassan egész országom hasznos férfilakosságát besoroztattam, kivéve a tornából felmentetteket, és ezzel együtt alig tudtam összekaparni kétszázezer embert. És most megint négyfelől támadnak rám, pedig hol van még a hétéves háború vége…

– Felség, van remény. Erzsébet orosz cárnő utódja, a derék Péter a porosz wirtschaft nagy tisztelője. Már csak a mátuska halálát kellene kivárni…

– De hogyan várjam ki, amikor a holnapi csatában nemcsak a tökkelütött osztrák Daunnal, hanem kimondhatatlan nevű orosz, svéd, francia tábornokokkal is meg kell ütköznöm. Mivé lesz nélkülem Poroszország, nem is beszélve a nagy német birodalomról?!

– Felség, volna egy ötletem… Kérem, hozasson négy sakk-készletet…

– Minek az neked?

– Van egy elképzelésem a holnapi csatáról…

Eltartott egy darabig, amíg négy sakkot összeszedtek, de aztán csak előkerült, és Werbinich felrakhatta a következő állást:

– Érdekes – mondotta Frigyes – én úgy tudtam, hogy egy játszmához csak egy sötét vezér dukál…

– Így is van, Felség, de ez egy különleges állás. A négy sötét vezér, akik alig várják, hogy Felségedre, illetve seregére lecsaphassanak: az osztrák, francia, orosz és svéd tábornokok. Felséged egyelőre még biztonságban van a5-ön, de ha mondjuk az orosz sereg eljut h7-ről b1-ig, akkor Felségednek nem emelnek majd szobrot az Unter den Lindenen… Egyetlen menekvés van: ha mi mattolunk előbb, méghozzá három lépésben. És ennek csupán egyetlen módja van: ha összezavarjuk az ellenfelet. Felségednek legerősebb csapatát, személyes testőrségét (itt az f2 bástya jelképezi) biztos halálba kell küldenie, oda, ahol a négy ellenséges erő találkozik. A megoldás 1. Bf5!! Ezután egyszerre fenyeget 2. Fxc5, Hf3, He6 és Hc2.

– Jó vicc – mondta Frigyes király –, ha a bástyát sötét kiüti, valamennyi mattot védi.

– Ez igaz – mondta hű alattvalója –, csakhogy testőrségünk lemészárlásába belegabalyodnak az ellenséges csapatok, és újabb elterelő hadműveletekkel már mi győzünk! 1. – Vfxf5-re 2. Fxc5†! Vxc5 3. Hf3 matt következik; 1. – Vh7xf5-re 2. He6†! Vxe6 3. Hc2 matt jön; 1. – Vgxf5-re 2. Hf3†! Vxf3 3. Fxc5 a folytatás; végül 1. – Vh3xf5-re a válasz 2. Hc2†! Vxc2 3. He6 matt.[52] És az a legérdekesebb, hogy ezek a sakk- és mattadások kizárólag ebben a sorrendben mennek, próbálja csak ki, Felség…

– Annyira azért nem vagyok felvilágosult. Az ötlet azonban jó, és hogy rendben megvalósuljon, te magad is végy részt a csatában, Werbinich…

Frigyes még látta udvari mulattatója megnyúlt ábrázatát, de nem változtatott döntésén. „Még csak az kéne, hogy kiderüljön: a zseniális terv nem is tőlem származik…”

Másnap a porosz sereg győzött a négyszeres túlerő ellen, Mária Terézia osztrák császárnő pedig elvesztette Sziléziát.

Miből lesz a palotaforradalom?

– Mit tudtok II. Katalin cárnőről? – kezdte Csibka.

– Hát – mondta egyikük –, ha jól emlékszem: Nagynak is nevezték, eredetileg német hercegnő volt, okos és ügyes, a gárdatisztekkel eltetette láb alól gyenge kezű férjét, III. Péter cárt, és aztán maga ült a helyébe. Ettől kezdve szűzi nyugalmát csak Griska Orlov, Patyomkin, valamint a testőrség tagjai zavarták…

– Jól mondod – mosolygott Csibka –, de persze nem tudhatsz arról a rendkívüli fontosságú eseményről, amely az 1762-ben bekövetkezett palotaforradalmat megelőzte. Szerencsére sikerült kiásnom…

Arról van szó, hogy az események előtt egy héttel Katalin magába roskadva ült a később róla elnevezett palota szárnyában. Férje, Péter cár már régóta nem látogatta nyoszolyáját, és most is ivott valahol. Legutóbbi kínos veszekedésük alkalmával közölte nejével, hogy nem tűri a nála okosabb asszonyokat, de még nem döntött, hogy egyszerűen elveri-e majd, vagy inkább kolostorba küldi.

Katalin bús magányát Grigorij Orlov, a daliás gárdatiszt osztotta meg, de ezúttal az ő vigasztalása is csekélynek bizonyult. Katalin hevesen bizonygatni kezdte, hogy Péter cár helye már régóta ott lenne az egyik hagymakupolás székesegyház sírboltjában, de Orlov ezúttal meglepően értetlennek bizonyult:

– Mátuska, lásd be, ez nem megy. Az orosz népnek cár kell, különben fellázad. Meg aztán valahogy még nincs gyakorlatunk a palotaforradalomban.

Katalin érvelt, sírt, csábmosolygott – egyelőre eredménytelenül. Hogy másra terelje a szót, felállított a díszes, kézi faragású sakktáblára egy állást:

– Most kaptam hazulról a lapot, abban találtam. Valamiképpen szabadon össze kell rakni a mattot két lépésben…

Nem voltak túlságosan gyakorlottak, meg közben mással is foglalkoztak, így aztán csak másfél óra múlva jöttek rá a megfejtésre: 1. Hb6† Ka7 2. Hd7 Hd6 matt.

– Látod – mondta keserűen Katalin –, ez a sötét huszár meg meri támadni a királyt…

Dühösen legyintett, és közben könyökével véletlenül lesodorta a világos királyt. Az kettétört a földön és szemrehányóan nézett vissza. A fiatalasszony még dühösebb lett, de ekkor tekintete a táblára vetődött:

– Idenézz, Griska! Hiszen nincs is szükség a királyra! A követelmény így is teljesíthető és még szebb is: 1. Hb6 c8H! 2. Hd7 Hcd6 matt! Griska, ez a sors keze!

Grigorij Orlov megbabonázottan nézte a táblát is, Katalint is… Aztán rikkantott egyet:

– Igazad van, galambocska, egyszer mindent ki kell próbálni, nem igaz? Add ki az utasításaidat…

Így pusztult el nyomorultul Péter cár egy sakkfeladvány miatt…[53]

Ezért adták fel Moszkvát

– Sohasem vontam kétségbe Lev Tolsztoj szépírói képességeit… – kezdte Csibka újabb történetét.

– Még szép…

– De azért a fili haditanács leírásából kihagyott egy nem éppen lényegtelen apróságot…

– Arra a haditanácsra gondolsz, amelyet Kutuzov közvetlenül a mindkét fél által megnyertnek minősített borogyinói ütközet után hívott össze? Hiszen ez a Háború és béke egyik legszebb részlete… Tolsztoj a kemencén kuporgó hatéves kislány szemszögéből rajzolja a jelenlévőket…

– Ez volt a baj. Tolsztoj maga ugyanis jól sakkozott, de Malasa érthető módon nem értett a játékhoz, ezért aztán Tolsztoj nem ismertette Kutuzov legfőbb érvét a visszavonulásra…

Mint tudjátok, Kutuzov azért volt olyan jelentős hadvezér, mert megértette a történelem alapvető tanulságát: „egy ember nem vezethet száz-meg százezer embert, akik a halállal küzdenek, tudta, hogy az ütközet sorsát nem a főparancsnok parancsai döntik el, nem is az a terep, ahol a csapatok állnak, nem is az ágyúk, az elesettek száma, hanem az a megfoghatatlan erő, amelyet a hadsereg szellemének neveznek…” Ezért Kutuzov úgy gondolta, hogy szemben a divatfi, piperkőc uralkodót körülvevő haszonlesőkkel, illetve a kardcsörtető tábornokokkal, akik csupán szépen meghalni tudnak, de csúnyán győzni nem, be kell engedni az ellenséget Oroszország szívébe, akár Moszkva feladásának árán is.

Bennigsen viszont így szólt:

– Harc nélkül feladjuk-e, avagy megvédelmezzük Oroszország szent fővárosát?

Kutuzov dühösen krákogott, és a teljes visszavonulás mellett szállt síkra. Az ifjú tábornokok viszont mindenáron támadni, harcolni akartak. Ekkor történt, hogy Kutuzov elővette tábori sakk-készletét…

– Atyaúristen! – sóhajtotta valaki Csibka hallgatóságából.

– … és a következő állást rakta ki rajta:

– Önmatt hét lépésben – mondotta Kutuzov. – Én ezt az állást és a benne rejlő útmutatást igen figyelemre méltónak tartom.

– Az egész visszavonulás egy nagy önmatt – mondotta szellemeskedve Jermolov, helyeslésre várva, de senki sem bólogatott. Kutuzov mégis felvette a kesztyűt:

– Nem az a lényeg, hogyan nevezzük, hanem az, hogy Oroszország ragyogó világos erői rákényszerítik akaratukat a sötét ellenségre. Lássuk tehát a megoldást: 1. Hb1! axb6 2. Ba1! b5 3. f5 gxf5 4. Hg1! f4 5. Ff1! f3 6. Vd1†! Bc2 7. Bh1! f2 matt.[54] Akaratunk teljesült. Látják a mattképet:

– Mint látják, uraim, éppen azzal értük el célunkat, hogy valamennyi tisztünk, azaz harci egységünk visszatért a kiindulópontjára. A végtelen hazánkba betévedt ellenség pedig rövidesen lóhúst fog zabálni!

A tábornokok elámultak Kutuzov bölcsességén és a kivételes sakkfeladványon. Moszkva elesett, még fel is gyújtották, de Napóleon Grand Armée-jából hírmondó is alig maradt…

Így fedezték fel a Neptunust

1846 nyarán történt. Leverrier, az ifjú francia matematikus meglehetősen levert állapotban volt.

– Meg lehet bolondulni! – közölte feleségével. – Nézz csak ide…

Ezzel kiterített az asztalra egy nagy halom papírt, tele bonyolult számításokkal. Az asszonyka félénken megszólalt:

– Urbain Jean, nem foglalkoznál inkább horoszkópkészítéssel? A hentes száz frankot ígért, ha…

– Asszony, te nem értékeled a magasabb matériákat! Meg kell tudnom, mi az oka, hogy az Uranus tavaly 20 szögmásodperccel hátrább haladt a pályáján, mint ahogy kellett volna…

– Olyan sok az a húsz szögmásodperc?

– Ez azt jelenti, hogy a bolygó helye a Hold átmérőjének csaknem a századrészével tért el attól a ponttól, ahol lennie kellett volna. Kepler, Galilei, Huyghens és Herschel forog a sírjában!

– Hadd legyen ez az ő magánügyük…

– Hát én ezt nem bírom tovább… – Ezzel Leverrier kirohant összkomfortos manzárdszobájukból, és jobb híján elment a Café de la Règence-be, ahol akkortájt a párizsi sakkozók összegyűltek. Jókor érkezett.

Ott volt az agg Deschapelles, Saint-Amant, Laroche. Nagy érdeklődéssel nézegettek egy sakkállást:

– Matt öt lépésben! – szólt Kieseritzky. – Egy kis királykeringésre van szükség: 1. Kc6 Ke5 2. Kb5 Kf5 3. Kc4 Ke5 4. Kxd3 Kf5 5. Kxd4 matt.

– Ez nem sok – vélekedett Deschapelles, akinek a szavára sokat adtak. – A mozgás éppolyan mechanikus, mint a maga égitestjeié, Leverrier, nem gondolja?

– Hiszen ha azok mindig engedelmeskednének a földi józan észnek – sóhajtotta Urbain Jean. – Itt van például…

– Ugye, nem haragszik, ha félbeszakítom – Kieseritzky mosolygott –, de van ennek az állásnak egy ikre is. Arról van szó, hogy amennyiben a főhadszíntértől egészen távol álló gyalogpárt áthelyezzük, újabb feladványt kapunk:

– Most is matt öt lépésben! Az előbbi megoldás már nem megy, mert a világos király nem tud b5-ön áthaladni. Most viszont a b1-en álló világos futó kezd keringeni: 1. Fa2 Ke5 2. Fc4 Kf5 3. Fxa6 Ke5 4. Fc8 Kf5 5. Kxd6 matt. Ez a megoldás az előbb nem ment, mert akkor meg a futó nem tudott volna a6-on átjutni.[55]

– Az nem baj, hogy két világos futó van a világos mezőkön? – tette fel a kérdést Saint-Amant.

– Nem hiszem, ez csak kiemeli a feladvány tréfás voltát. De mitől lett olyan izgatott, Leverrier?

A fiatal tudós arcszíne olyan gyorsan változott, mint a Saturnus gyűrűjének színképe.

– Már értem – hebegte. – A keringés… a bolygók… az Uranus… talán az Uranus mozgását is egy másik, még távolabbi, jelentéktelennek látszó gyalogpár, akarom mondani egy másik nagybolygó befolyásolja!

A Café de la Règence törzsvendégei szánakozva néztek utána.

– Még belebolondul a matematikába és a csillagokba – sóhajtotta Laroche. – Többet kellene sakkoznia, akkor normálisabb lenne…

Leverrier pedig 1846. augusztus 31-én megküldte jelentését a Francia Tudományos Akadémiának, majd szeptemberben ezt írta Galle berlini csillagásznak: „Irányítsa távcsövét a Vízöntő csillagképben az ekliptika 326. fokára. Ennek közelében, legfeljebb egy fok eltéréssel találni fog egy jól észrevehető új bolygót, amely egyébként jelentéktelen csillagnak fog látszani.” És Galle megtalálta a Neptunust!

Leverrier-t pedig szárnyára kapta a világhír, olyannyira, hogy később nem ért rá sakkozni sem. De hát ez már így van: a tudományért áldozatot kell hozni!

Nagy csaták emlékére

– Az 1848–49-es szabadságharc emlékét nem örökítették meg sakkfeladványok? – kérdezték Csibkát.

– De bizony, méghozzá igen szépek és találóak. Ezúttal minden kísérő szöveg nélkül bemutatok négy feladványt arról a versenyről, amelyet 1948-ban rendeztek és amelyre olyan feladványokat kellett készíteni, amelyek szimbolikusan a szabadságharcra utaltak.

– Matt kilenc lépésben. Megoldása nem túl nehéz, de igen találóan illeszkedik a jeligéhez: 1. f5† Kd5 2. fxe4† Kc4 3. cxd3† Kxb4 4. a3† Kxc5 5. d4† Kd6 6. e5† Ke7 7. f6† Kf8 8. g7† Kg8 9. h7 matt. (Az eltérésekre a matt még gyorsabban beadható.)

– Szabadmatt két lépésben. Öt ikerállása van, ezekben a sötét király d4-re, e5-re, f6-ra, g7-re, h8-ra kerül. Az a) állás megoldása: 1. Hb4 Kd1 2. Vb3† Bc2 matt; a b) állásé: 1. d2† Ke2 2. Hxc5 Bb4 matt; a c) állásé: 1. Hd6 g3 2. Hf5 Be2 matt; a d) állásé: 1. Vxc6 g4 2. Vxb6 Bxb6 matt; az e) állásé: 1. Vd8 gxh3 2. Vf8 Bg2 matt és végül az f) állásé: 1. Hc7 bxc7 2. bxc6 Bb8 matt. A szimbolika itt is célba talál: a futó-bástya üteg az ágyú; másrészt a bástya hol sor-, hol oszlopirányba lendül ki, utánozva a harang nyelvének mozgását.

– Szabadmatt négy lépésben. Komikus üldözési jelenetet látunk: 1. Hd7 Hf8 2. Hb6 Hd7 3. Hxa4 Hb6 4. Hxc3 Ha4 matt.

– Szabadpatt tizenhárom lépésben (tehát ezúttal nem mattot kell adni a sötét királynak, csupán pattba kell rakni). A megfejtés során a világos király éppen tizenhárom sötét bábot üt ki: 1. g5† Kxg5 2. f6† Kxf6 3. Fe7† Kxe7 4. Fd7 Kxd7 5. Bc8 Kxc8 6. Hb8 Kxb8 7. Va8† Kxa8 8. Ha7 Kxa7 9. Bb6 Kxb6 10. Ke4 Kxc5 11. Kf3 Kxd4 12. Kg2 Kxe3 13. Kh1 Kxf2 patt.

– És mondd, más nagy történelmi események emlékére nem készültek jelképes feladványok?

– Hogyne készültek volna. Persze, akadnak közöttük olyanok is, amelyek megelégszenek valamilyen külsőség ábrázolásával (névbetűk, dátumok jelennek meg a táblán); én azokat tartom igazán sikerülteknek, amelyeknek a cselekménye, tartalma utal a történtekre. Bemutatok egy háromlépésest, amelynek a szimbolikája különösen találó:

A feladvány megoldása 1. He4! (fenyeget 2. Hg3 matt). A főváltozat 1. – Ve1 után áll elő, amire 2. Bd1! jön létre (ez a katlan!) és most 2. – Vxd1-re Hg3 matt következik, 2. – Kxd1-re (vagy 2. – Vxf1-re) 3. Vd2, 2. – Vc3-ra 3. Hxc3, 2. – Bxc2-re 3. Bfxe1, 2. – hxg2-re 3. Bdxe1 matt jön. A tematikus változat azonban 2. – Kxf1 után 3. Vxa6 matt, ami valóban elképesztő módon arra kíván utalni, hogy a németek háromhónapi ellenállás után (a feladvány háromlépéses!) 1943. február 1-én (f1!!) adták meg magukat… Két mellékváltozat: 1. – Bg8-ra 2. Bf2† Ke1 3. Vc1 matt, 1. – Kxf1-re pedig 2. Vf6† Ke1 3. Vf2 matt jön.

EGY KIS IRODALOM

Tantalosz kínjai

– Gonoszul elbántak Tantalosszal a nagy istenek… – sóhajtotta Csibka.

– Csaba, ezt tényleg mindenki tudja: közismert, hogy azzal büntették szegényt: gyötörje kielégíthetetlen szomjúság, örökös éhség… Állig állt a vízben, de ha lehajolt, hogy igyék, a habok elszaladtak előle, ha pedig a feje felett roskadozó gyümölcsfákhoz nyúlt, a szél nyomban a felhőkig hajtotta fel az ágakat…

– Hát igen, így mondták el az istenek az egyszerű halandóknak, mert féltek, hogy nem értik meg a rettentő büntetést, amivel valójában sújtották Szipülosz királyát. Még szerencse, hogy hozzájutottam egy koszosz kézirathoz, amely híven rögzíti a görög istenek tanácskozását Tantalosz ügyében.

– Ókori jegyzőkönyv?

– Valami olyasmi. Az osztályértekezletre jóval időszámításunk előtt került sor, maga Zeusz elnökölt, megjelent az istenek többsége, igazoltan távol maradt…

– Csibka!

– Zeusz ezt mondotta: Egyetlen napirendi pontunk van. Csinálni kellene már valamit Szipülosz királyával, Tantalosszal. Azt még csak eltűrtük volna, hogy visszaélt vendégszeretetünkkel és nektárt meg ambróziát vitt az asztalunkról a barátainak; elnéztük neki, hogy tulajdon fiát, Pelopszot tálalta fel nekünk ebédre (mit vesződtünk, amíg elefántcsonttal pótoltuk, amit Démétér istennő a fiúból megevett!), de amit most tett, azt már nem tűrhetjük!

– Mit tett, ó fellegtorlaszoló Zeusz?

– Pletykálni merészelt rólam. Rólam! Értitek?

– Rólad aztán lehet – mondotta görbén fölfelé nézve a tehénszemű Héra. – Azt hiszed, valaha is megbocsátom neked Danaét? Meg Iót? Meg Európét?

– Nyughass, asszony. Ezek családi ügyek, és nem tűröm, hogy bárki halandó beavatkozzék a dolgainkba. Egyébként nemcsak rólam fecsegett Tantalosz, hanem a bagolyszemű Pallaszról is, hogy aztán Aphroditéról ne is beszéljek…

– Küld a Tartaroszba!

– Taszítsd le Hádészhez!

– Csend legyen, mert villámlani fogok! Sokkal rosszabbat találtam ki a számára.

– Mire gondolsz, Kronosz fia, Zeusz?

– Az úgy volt, hogy a minap megint a földön jártam…

– Vagyis megint koslattál valaki után – mondotta a szelíd Héra.

– Maradj veszteg, mert szóbeli mennydörgésben részesítelek! Szóval vendégségben voltam Amphitrüonnál…

– Akinek az a csinos felesége van – kotnyeleskedett mosolyszerető Aphrodité.

– Igen, és szerettem is volna Alkménével valami apróságot megbeszélni… Ez a nyavalyás Amphitrüon azonban nekem, az istennek se ment el hazulról, sőt végül cselhez folyamodott. Ismerve kiváló sakkozó tudásomat, elém tett egy tanulmányt, ezt:

– Ó, nagy isten – mondotta Alkméné férje – bizonyára nem okoz gondot neked ezt az állást sötéttel megnyerned. Mihelyt végeztél, csak szólj, és hírül viszem diadalodat valamennyi barátomnak.

– Te persze megpróbáltad – mondta az aranytrónú Héra –, mert arra gondoltál, hogy akkor végre egyedül lehetsz a nővel.

– Hát igen. De gondoljátok csak meg: sötétnek hét gyalog előnye van, bármelyik átváltozhat, és én aztán igazán értek a kis istenek világra hozásához. Szóval Amphitrüon meghúzta 1. Fc6†-ot, amire nincs más, mint 1. – Kf8. 2. Bxf3 következett (fenyeget 3. Be3), én pedig 2. – Be1-et húztam válaszul, teljesen megnyugodva, hogy mindent kivédtem, vezérré változtatom a d-gyalogot. 3. He2! következett, és látnom kellett, hogy vezérbevitel esetén 4. Be3 után még én kapok mattot. Ütöttem hát a gaz lovat: 3. – Bxe2 (3. – Fxe2 hiba lett volna 4. Be3 és 5. Fe7 matt miatt) 4. Bd3! jött, kénytelen voltam odaadni a szép gyalogomat 4. – d1V-rel, amit leütött: 5. Bxd1, de most meg itt léptem elé a bástyámmal: 5. – Bd2. Ettől kezdve – lássatok csodát, ó istenek – a korcs világos bástya folyton nyitott vonalra ugrott, és hatalmas fölényemmel sem tudtam mit csinálni: 6. Be1 Fe2 7. Bg1 Fg4 8. Be1 Fe2 9. Bd1 Fd2 10. Ba1 Fa5 11. Bd1 Bd2 12. Be1 – és így tovább, egész a végtelenségig.[56] Olyan tehetetlen voltam… Most pedig azt javaslom, hogy érezze át Tantalosz is ezt a kínt; soha nem fogja megoldani ezt a sakkállást…

A rettentő büntetésbe még az istenek is beleremegtek. Nyilas Artemisz úrnő sokáig kérlelte Zeuszt, aki azonban nem engedett. Végül belement egy kompromisszumba: Tantalosz büntetése valóban a sakktanulmány megoldása legyen, de az egyszerű halandók ne szerezzenek erről tudomást, nekik valami köznapibb változatot kell kihirdetni. Ezzel a fellegtorlaszoló Zeusz lezárta az istenek tanácsát és elsietett, hogy Alkménét megtanítsa sakkozni…

Amibe Hamlet belebolondult

– Hát igen, ez kimaradt az 1603-as kvartó-kiadásból… – sóhajtotta Csibka.

– Mi maradt ki? Miből? Csak nem… – sápadt el a sakk-kör legműveltebb tagja. – Csibka, csak nem akarsz kezet emelni a Hamletre is?!

– Nem én emeltem kezet, hanem a nyomdászok, akik lusták voltak a titkokat megoldó sakkfeladvány ábráját beszedni…

– Csaba! – De azért már mindannyian köréje gyűltek.

– Valljátok meg – kezdte a kiérdemesült sakkrégész –, ti sem tudjátok, hogy voltaképpen mibe őrül bele Hamlet…

– Nem vagyunk irodalmárok… De sejtjük, hogy azért mélabús, mert tennie kell valamit nagybátyja, a trónbitorló Claudius égbekiáltó gazsága ellen, humanista neveltetése gátolja a feudális vérbosszúban.

– Ezt melyik félresikerült tankönyvből olvastad ki? – nevetett Csibka. – A titok megoldása sokkal prózaibb. Hamlet, ahogyan egy reneszánsz műveltségű diákhoz illett, egészen jól sakkozott, és wittenbergi tanulóévei alatt egyszer harmadik lett az egyetemi sakkbajnokságon. Érdeklődéssel forgatta a helyi sakkújságot, és ez lett a veszte. Éppen azon a héten, amikor a dániai trónváltozás miatt hazahívták, egy újraszerkesztési feladat jelent meg a lapban:

„Szerkesszük meg azt a kétlépéses mattfeladványt, amelynek teljes megoldása:

1. g6! fenyeget 2. Vh6 m.

1. – Va5 2. Fd4 m.

1. – Vd4 2. Fxd4 m.

1. – Vb4 2. Hfd5 m.

1. – Ve5 2. d4 m.

1. – Vxf6 2. Hbd5 m.

1. – fxg6 2. Hg4 m.

1. – Vc4 2. dxc4 m.

1. – Vc5 2. Vxc5 m.”

Amikor Fortinbras később Horatiót kihallgatta, Hamlet hű barátja elmondotta, hogy a királyfi már a hazafelé vezető úton, de az udvarban is egyre csak ennek a feladatnak a megoldásán törte a fejét. A tragédiát tulajdonképpen az okozta, hogy a sakklap nem járt a dán udvarba, és így Hamlet nem juthatott hozzá a megfejtést tartalmazó számhoz. Amikor látszólag összevissza beszélt, tulajdonképpen egyre csak a megoldást kereste. Egyébként ennek írásos nyoma is maradt: Rosencrantz és Guildenstern kileste Hamletet sakkozás közben, lerajzolták az állást, de még a királyfi összefüggéstelen szavait is feljegyezték:

„Kémjelentés Dánia nagy királyának és királynéjának.

Szolgálatunkat, ím, mély bókolattal hajtjuk, magunkkal együtt, lábaikhoz, parancsra készen.

Hivatkozással a kapott utasításra, megfigyeltük a gyanúsítottat, és kedves foglalatossága, vagyis sakkbábuk értelmetlen rakosgatása közepette találtuk. Bár nemigen értünk ehhez a barbár játékhoz, híven tudatjuk Felségtekkel, hogy mit láttunk:

Az állás éppoly zagyva, mint a gyanúsított elméje, hiszen azt még mi is tudjuk, hogy eme haszontalan időtöltéshez két király kell, arról nem is beszélve, hogy mily szerencsétlen az, ki önmagában sakkozik. Ám még rémisztőbb volt Hamlet mormogása:

Kizökkent a feladvány, ó, kárhozat!

Hogy énnekem kell helyrerakni azt!

Vajh mit tehetnék primitív sakkok ellen,

Melyek túl gyorsan ütik a gaz királyt,

S hová tegyem saját királyomat,

Hogy védekezzem ellencsapások ellen,

S akkor mi van, ha a pórból vezér lesz,

Vagy ha futómmal ütöm a bús vezért,

Őrjítenek a rettentő kochok,

Az ellensakkok, meg ez az egész…

Nyugalomba küldeném magam már

Egy puszta tőrrel, ám mi lesz azután?

A másvilágon megtudom-e majd,

Hogy végül mi is volt a szép megoldás?

Hát ennyit tudtunk kideríteni. Fogadják Felségtek sírig tartó hűségünket, alázatos szolgájuk: nemes Rosencrantz és nemes Guildenstern.”

A jelentésen megtalálhatók Claudius király széljegyzetei. A „túl gyorsan ütik a gaz királyt” sorhoz ezt írta: „Ah!”, az „ütöm a bús vezért” sorhoz pedig ezt: „Hah!” Végül a királyi döntés: „Mondhattok nekem, amit akartok, ez engem akar leütni… A legjobb az lesz, ha Angliába küldöm. Remélem, az angol király nem langyosan veszi kegyúri meghagyásomat, mely külön levélben kérve sürgeti Hamlet halálát. Claudius sk.”

A király döntése végzetesnek bizonyult. Angliában ugyanis Hamlet végre hozzájutott a német sakklaphoz – ott előfizették! – és egy csapásra minden gondja megoldódott, elméje kitisztult.

Arra ugyanis elég hamar rájött, hol van a sötét király, a sötét vezér helye, hibátlanul megtalálta még a bonyolult alsó sötét gyalogsort is, és a szebbnél szebb önvonalnyitó és -záró változatokat. Csak azt nem tudta, mit tegyen 1. Ve7 (Ve8)† ellen (ezek a primitív sakkok), és hová helyezze a világos királyt.

Rendkívül zavarta az 1. – f1V lépéslehetőség is, amire nem látott mattot, és borzasztó erősnek tűnt az 1. Fxc3 mellékmegfejtés, ami után 2. Fd4 és 2. Vc5 egyaránt fenyegetett. Az egyszerű és szellemes megoldás megnyugtatta:

Tehát a világos király helye b8-on van, és az ellensakktól megvédi a c7 sötét gyalog, amely egyúttal 1. Vd6-ot is kivédi. Az e-vonalat az e6 világos gyalog zárja el; a legszellemesebb pedig az f1-en megjelenő sötét huszár, amely egyrészt meggátolja az f2 gyalog lépését, másrészt véd 1. Fxc3? ellen is, mert leüt g3-ra és szabad helyet teremt f4-en.[57]

A többit már tudjátok… Hamlet visszatért Angliából, és valóban „ütötte a gaz királyt”. Más kérdés, hogy Laertes mérgezett tőre ellen Caissa istennő sem óvhatta meg…

*     *     *

– Csibka, mire jók ezek az újraszerkesztő versenyek?

– Kiválóan fejlesztik a technikai készséget, mivel arra késztetnek, hogy együtt gondolkodjunk, szinte együtt alkossunk nagyszerű szerzőkkel. Segíthetnek átlépni azt a bűvös határt, amely egy adott mű újraalkotása, illetve az önálló munka megkezdése között van. És néha bizony az is előfordul, hogy az újraszerkesztett feladvány tökéletesebb, pontosabb, mint maga az eredeti…

Matt kapitány gyermekei

– Rájöttem arra, honnan vette Verne a Grant kapitány gyermekei című regényének alapötletét. Nemrég olvastam a Throttle Courierban…

Mindenki csupa fül volt.

– Élt Skóciában egy Arcbibald Matt nevű hajóskapitány, a híres MacDouglas család kései utódja, aki azonban még a hajójánál is jobban szerette a sakkot. Éppen feladványt fejtett akkor is, amikor kétárbocos hajója zátonyra futott. A kapitány azonban boldog volt, mert még a hajó elsüllyedése előtt megoldotta a feladványt, és ezt – a maga módján – hírül adhatta az egész civilizált világnak. Arról van szó, hogy a kor szokása szerint palackba tette segélykérő levelét. Amikor pedig a palackot kibontották, ezt a szöveget találták benne:

„Én, Archibald Matt kapitány, eme remek fejtése közepette hajótörést szenvedtem Dél-Amerika partjai közelében. Nyújtsatok segítséget, különben végem lesz. Tartózkodási helyem: 29. hosszúság, a szélességet pedig megkapjátok, ha megfejtitek ti is a mellékelt háromlépéses mattfeladványt. Csupán ama sorok számait kell egybeírnotok, amelyeket a kulcslépő báb megjár az első lépésben. Isten óvja a királynőt, a huszárt meg a gyalogot.”

A segélykérő levél mellett az alábbi, kézzel rajzolt sakkábrát találták (három világos bábot jól ki lehetett venni, de a c3 és e2 mezőkre rajzolt figurák elmosódtak):

Elmarlac, a nemes lord, aki a palackot kihalászta, nyomban emberbarátnak érezte magát, és megkereste Matt kapitány gyermekeit, a szépséges Gwendolynt és az izmos Reginaldot. A két ifjú Matt ugyan először úgy vélekedett, hogy Matt kapitány a távoli szigeten hódolhat legjobban kedvenc szórakozásának, de aztán jobb belátásra tértek és elhatározták, hogy megmentik apjukat, akár akarja, akár nem. Most már csak a feladványt kellett megoldani. Miután a két király hiányzott, nem volt nehéz rájönni, hogy a két piszokfolt a két király. Már meg is volt a rejtély kulcsa:

– Az állás könnyedén megoldható – rebegte Gwendolyn. – 1. Kd1! Kxd3 2. Vb4! Ke3 3. Vd2 matt.

– És a keresett szélesség?

– Miután a kulcslépés határozza meg a két számot, csakis a 21. szélességről lehet szó, hiszen a világos király e2-ről d1-re lép!

Felütötték az atlaszt, és a keresett helyen megtalálták Trindade szigetcsoportját. Már csak oda kellett hajókázni…

– Nem akarom itt részletezni az út viszontagságait, sem azt, hogyan szenvedtek a tengerrengéstől, hurrikántól és egymástól; nem mondom el, hogyan derítették ki, hogy a Kiyrtom néven közéjük lopózott fedélzetmester valójában Ben Ross, a hírhedt bálnatolvaj. A lényeg az, hogy eljutottak a Trindade-szigetekre, de Matt nem volt sehol…

Bánatosan hazatértek, Elmarlac feleségül vette Gwendolynt, és az ifjú Reginald is öregbítette a Mattok hírnevét: világszerte alapműként kezelt monográfiát írt a Trindade-szigeti bennszülöttek szexuális szokásairól, sok ábrával és jegyzettel. Már minden rendben lett volna, de hét év múlva a kapitány mégiscsak előkerült. Amidőn pedig megtudta, hogy segélykérő palackját megtalálták, mérgesen kérdezte:

– Hát képtelenek voltatok egy háromlépéses feladványt megoldani?

– Hiszen megoldottuk, de nem voltál sehol…

Megmutatták a kapitánynak a megoldást, mire az a fejéhez kapott:

– Nem is az fáj nekem, hogy hét évig éltem kókuszdión és vizen, hanem hogy gyermekeim ilyen pancserok! Ilyen gyenge feladványért nem futottam volna zátonyra!

A valóságos állás ez volt:

A megoldás pedig 1. He6! Most 1. – Kf3-ra 2. Vg1 következik, majd 2. – Ke2 3. Hd4 matt. 1. – Kf1-re a folytatás 2. Hf4 Ke1 3. Vg1. Végül 1. – Kd1-re 2. Vf2 jön.[58]

– A többi már gyerekjáték – fejezte be a történetet Csibka. Miután a kulcslépő huszár g5-ről megy e6-ra, a keresett szélesség az 56-os. Ezen a helyen a Déli Sandwich-szigetek találhatók…

Így lett dr. Jekyllből Mr. Hyde

– Dr. Jekyll is egy sakkfeladványból tudta meg a végzetét… – mondta hanyagul Csibka, szinte csak odavetve a szavait.

– Kiről van szó? – kérdezték a sakk-kör tagjai. – Csak nem Stevenson híres regényének, a Dr. Jekyll és Mr. Hyde különös esete címűnek a főszereplőjéről?

– De bizony róla… Ha ilyen jól ismeritek a címet, akkor bizonyára emlékeztek a történetre is: dr. Jekyll egy különleges keverék segítségével felidézte magában eredendő gonoszságát, és az istenfélő jámbor dr. Jekyll helyébe állt az alacsony termetű, eltorzult arcú, elvetemült gyilkos, Mr. Hyde. Az ő álarcában szörnyűséges bűnöket követett el, de egyelőre könnyen el tudott menekülni a rendőrség és a társadalom üldözése elől. Végzete akkor teljesedett be, amikor a keverék egyre kevésbé hatott: már nappal, előre nem látható pillanatokban is átváltozott Mr. Hyde-dá, elegendő volt valami aljasságra vagy gaztettre gondolnia. Már csak egyszeri átváltozáshoz elegendő vegyszere maradt, és ezért, nehogy gondolatai ismét tévútra vezessék, leült pihenni díszes, még édesapjától rá-maradt sakktáblája elé. Úgy gondolta, hogy egy sakkfeladvány nyugodt megfejtése elűzi majd az utolsó hetek lidércnyomását… Ezt rakta fel a táblára:

– Szabadmatt két lépésben… Világos és sötét együttesen munkálja majd ki a sötét király pusztulását… Dr. Jekyll ebben a pillanatban szinte fizikailag gyűlölte a sötét királyt, amelynek furcsa faragása Hyde eltorzult vigyorát juttatta az eszébe. Hamarosan meg is találta a megfejtést: 1. Fg4! Vh1 2. Fd7 Va8 matt!

– Nagyszerű! – gondolta dr. Jekyll és hálát adott istenének. – Jó énem, a világos király és vezérlő értelmem (hadd higgyem, hogy azt képviseli a világos vezér) így számolnak le a gonosztevővel!

Ám ebben a pillanatban valami rettenetes történt. Dr. Jekyll, maga sem tudta miért, azt kezdte fontolóra venni, hogy nem adhatna-e ugyanígy mattot a világos királynak… Valami démoni gondolat űzte-rázta a belsejét, és elébe tárult a másik mattkép (minthogy itt világos kap mattot, természetesen ő kezd): 1. Kh6 Fd3 2. Vg5 Bh7 matt! A „vezérlő értelem” itt ugyancsak rossz szolgálatot tett a világos királynak… És amikor a mattkép összeállt, dr. Jekyll rémülten tekintett a kezére: az orvos ápolt és fehér keze helyett Mr. Hyde sovány, csontos, szürkésen sápadt és sötét szőr borította kezét látta.

Elegendő volt tehát egyetlen sötét gondolat, és rosszabbik énje úrrá lett rajta… Mr. Hyde ezúttal különösen aljasnak és hitványnak bizonyult: mindent összetört, ami csak a keze ügyébe akadt, összetépte a doktor féltve őrzött könyveit, családi ereklyéit…

Dr. Jekyll még egyszer úrrá lett Mr. Hyde-on. A szer utoljára segített, több nem volt belőle, hiába próbált rendelni a szállító cégtől. Tisztában kellett lennie vele, hogy ha még egyszer elveszti önmaga fölött az uralmat, soha többé nem szabadulhat Mr. Hyde alakjától és a gyilkost fenyegető vérpadtól.

Mire a doktor magához tért, már este volt. A végzetes sakkfeladvány még ott hevert az asztalon érintetlenül. A doktor először le akarta söpörni a bábokat a tábláról, aztán jobbat gondolt: „Megkísérelem – suttogta maga elé – még egyszer jól megoldani, hátha megtalálom a nyugalmamat…” És újra a sötét királyt választva áldozatul, hamarosan rájött az újabb megfejtésre: 1. Ff3! Vh5 2. Fb7 Ve8 matt. Örömében könnyeket hullatott és megnyugodva tért pihenőre…

Nem tudott azonban elaludni. Túl sok történt vele az elmúlt napokban… Rémületére hamarosan ellenállhatatlan kísértést érzett, hogy felkeljen, és ismét megpróbálja mattolni a világos királyt! A gondolat nem hagyta békén, és szinte alvajáróként odalépett a sakktáblához… Énje utolsó fellobbanásával már csak abban reménykedett, hogy nem lesz még egy ilyen lehetőség. Sajnos hiába, percek alatt rátalált a végzetes megfejtésre: 1. Vg3! Bc5† 2. Kh4 Bh5 matt…[59]

Már nem is mert a kezére pillantani, tudta, hogy Mr. Hyde-ként végzi be életét, a vesztőhelyen, vagy talán saját kezétől… A laboratórium ajtaját fejszével feszegették. Dr. Jekyll és Mr. Hyde végórája elérkezett…

*     *     *

– Mielőtt még egészen beleborzadnánk – szóltak közbe a hallgatók –, áruld el, hogyan is hívják az ilyen feladványokat?

– A sakkfeladványszerzés egyik legújabb ágazata ez – felelte most már mosolyogva Csibka. A neve: duplex, a követelménye pedig az, hogy meghatározott lépésszám alatt nemcsak sötétnek, hanem világosnak is mattot kell adni a duplexekben. Bár a kötöttségek természetesen elég nagyok, hiszen két élesen eltérő mattképet kell egyetlen állásba sűríteni, jócskán születtek már érdekes alkotások. Talán ez az egyetlen műfaj, amelyben sötét bosszút állhat az őt örökké legyőző, mindenfélére rákényszerítő világoson is, olyanok, amelyek például a négy gyalogátalakulást tartalmazzák.

Egyet mutatok is közülük:

– Szabadmatt két lépésben (duplex). A megfejtést, gondolom, hamarosan megtaláljátok… [M10]

Ami a Pendragon-legendából kimaradt

– Az earl nem mondta el a teljes igazságot – jelentette ki Csibka.

– Biztos – mondták a köréje sereglett sakkozók. – De melyik earl?

– Earl of Gwynedd, Llanvygan ura, Szerb Antal remekmívű regényének, A Pendragon-legendának egyik hőse. Talán emlékeztek még a cselekményre: hogyan kerül Bátky János, „a fölösleges tudományok” doktora ebbe az isten háta mögötti walesi kastélyba; milyen természetfeletti dolgok történnek ott, hogyan támad fel sir Asaph Pendragon, akit Rózsakeresztnek is neveztek, hogyan kísért éjszakai rejtélyes lovasként, majd hogyan próbálja végbevinni a Nagy Művet, feláldozva a szép, de tisztátalan lelkű Eileen St. Claire-t…

– Emlékszünk már, ha nem a regényből, hát a filmből. Csak nem a kódexeidből ástál ki már megint valamit?

– Úgy találtam, hogy Szerb Antal mindent leírt, amit csak Bátky az earltől hallhatott. Az earl azonban akkor nem mondott el egy dolgot, ami bizonyos értelemben bűnrészessé tette volna őt, bár a bekövetkezett eseményeket aligha gátolhatta volna meg… Nyilvánvalóan earlődött egy darabig, de aztán jobbnak látta, ha titkát sírba viszi. Miután az ötvenes évek elején elhunyt, örökösétől, Cynthiától engedélyt kaptam, hogy hátramaradt irataiba betekintsek. Sejtelmem nem csalt, már az első lapok között rátaláltam egy sakkfeladványra:

– De hiszen hibás a nyomat! – tiltakozott Rozsda. Miért van az a huszár fejjel lefelé?

– Ez egy gyakran előforduló tündérbábot jelent, azt, amit az angolok Nightridernek, a németek Nachtreiternek neveznek. Ez szó szerinti fordításban: éjszakai lovas, bár hazánkban táltosnak is hívják. Különleges báb. Arról van szó, hogy a világos tisztek közül egyedül a huszár az, amelyik nem vonalbáb, vagyis nem száguldhat végig korlátlanul egy adott vonalon. Az éjszakai lovas ezt megteheti. Ha például a1-en áll, akkor nemcsak b3-ra léphet, hanem a vonalon továbbrobogva c5-re és d7-re is; a másik irányban pedig c2-re, e3-ra, g4-re.

Nos, az történt, hogy az earl, aki mindenki mást megelőzve járt őse sírboltjában és észrevette annak „feltámadását”, egyúttal felfedezte ezt a sakkfeladványt is, és nyomban megértette, mi történik majd. Ez a feladvány: matt három lépésben, de a rózsakeresztesek misztikus szemléletének megfelelően tündérbábot, éjszakai lovast tartalmaz, továbbá két különleges kikötést. Az egyik az, hogy távlépő feladvány, vagyis sötét köteles a rendelkezésére álló mértanilag leghosszabb lépést megtenni; a másik pedig az, hogy úgy kell felfogni, mintha sötét a h8 bástyáját előnybe adta volna, következésképpen királyának joga van a sáncolásra, a kettős ugrásra. Ezek előrebocsátása után a megfejtés már aránylag könnyű: az első lépésben az éjszakai lovas f3-ra robog. Most sötét már nem léphet az f-vonalon, mert a mértanilag leghosszabb lépése immár 1. – Vxb5†. Az éjszakai lovas erre kiüti a fekete királynőt, a sötét király elsáncol, azaz g8-ra ugrik, és már megy is a mattadó lépés: 3. Vh8 matt.[60] A szimbólum kézenfekvő: a feltámadt éjszakai lovas addig keres, amíg a Nagy Műhöz meg nem találja a feláldozni való szép, de tisztátalan, azaz sötét asszonyt, megöli és akkor teljesül majd, amiről a rózsakeresztesek ábrándoztak. Az earl, aki jól sakkozott, hamarosan rájött mindenre, talán azt is sejtette, hogy Eileen pusztul el majd, de nem akadályozta meg, hiszen ő maga is vérbeli Pendragon volt…

Faljáró sakkfigurák

– Te Csibka – próbálták ugratni a történelem és az irodalom nagy szakértőjét a sakk-körben – azt nem tudod véletlenül, honnan vette Marcél Aymé A faljáró alapötletét? Csak nem egy sakkfeladványból?

– Eltaláltátok – mondta nyugodtan Csibka, és mulatott a csipkelődő megnyúlt ábrázatán. – Ez után még csak nem is kellett kutatni, ő maga mondotta el az Amigails News riporterének…

Eszerint 1940-ben éhesen és rosszkedvűen kóborolt a párizsi bulvárokon. A háború kitörése óta a kiadóknak nem kellettek leheletfinom, groteszk írásai, mi több, egyikük még a szemébe is mondta:

– Ugyan, monsieur Aymé, csak nem képzeli, hogy ezekben a rettentő napokban valakit is érdekel a valóság? Találjon ki valami szörnyet, írjon Frankenstein fiáról, Drakuláról, vagy valami különleges képességű emberről, az igen… Addig azonban még csak előleget sem adhatok. Volt szerencsém.

Aymé céltalanul járkált és dohogott magában:

– Még hogy én, A zöld kanca szerzője Drakuláról írjak… Pedig olyannyira szeretném elmondani, mi is folyik ezekben a jámbor városi és kisvárosi otthonokban, legszívesebben leemelném rólatok a tetőt, és úgy világítanék rátok, de még csak ezt sem tehetem, Lesage már megírta A sánta ördögben…

Elérkezett a sakk-kávéházhoz. A sakkozók, hiába, javíthatatlanok, Lengyelország szétzúzása és a Franciaország fölé tornyosodó veszedelem ellenére tovább folytatták délutáni csatározásaikat. Aymé egy furcsa állásra és a körülötte támadt vitára lett figyelmes.

Az állás ez volt:

– Négy lépésben elbánok veled! – lihegte a világos bábok vezetője.

– Ugyan már, honnan akarsz mattot adni? Ha 1. Be1-et vagy 1. Bf1-et húzod, azonnal beviszem az a2 gyalogot vezérnek. Hol törhetnél át?

– Hát vedd tudomásul, hogy a8-on kapod a mattot az a1-en álló bástyától!

– Te teljesen megőrültél? Mi vagy te, faljáró? Hát nem látod magad előtt a hat sötét báb alkotta falat?

– Akárhogyan van, megpróbálom! Meghúzom 1. Bxa2-t.

– Jó, most 2. Bxh2 matt ellen nem húzhatok mást, mint 1. – Hb2-őt. De nem sokkal jutottál előbbre…

– A válaszom 2. Bxa3! Védd magad!

– Most sem húzhatok mást 3. Bh3 matt ellen, mint 2. – Hb3-at (2. – Hd3-ra 3. Bxd3 után nincs már védelem).

– Akkor 3. Bxa6-ot húzom!

– Szentséges ég! Most 4. Bh6 matt ellen nincs más, mint 3. – Fb6 és arra tényleg 4. Ba8 matt következik.[61] Igazad volt, átjutottál a falon…

Aymének sem kellett több. Még aznap visszarohant a szőrösszívű kiadóhoz és elmondta:

– Uram, elfogadom az ajánlatát. Hősöm egy csodálatos képességekkel rendelkező ember lesz, olyan, aki szabadon jár-kel a falak között. A mű címe pedig A faljáró.

– Jó, itt az előleg … De remélem, olyan jó szexes sztorik lesznek benne!

– Természetesen – bólogatott Aymé, miközben a kiadó leszámolta a bankjegyeket. De ezt már csak magában tette hozzá: és téged rajzollak le felszarvazott férjként…

*     *     *

– Vannak más ilyen „faljáró” feladványok is?

– Hálás téma, tehát jócskán akadnak. Bemutatom a téma egyik legművészibb változatát:

– Matt öt lépésben. Itt a jelenleg f8-on álló világos bástya a c-vonalon álló bábok „falán” keresztül hatol át. 1. Bc8! után fenyeget 2. f8V†, tehát nincs más, mint 1. – Bxf7. Erre következik 2. Fd7† Hxd7 3. Hxd6† Hxd6 és 4. Bc3!! után sötét nem tudja egyszerre védeni a d4-en, illetve g3-on fenyegető mattot (Nowotny-téma).

Epilógus Dürrenmatthoz

– Bizonyára emlékeztek még Dürrenmatt Az ígéret című regényére?

– Hogyne! Ragyogó ellen-detektívregény volt.

– Én nem olvastam – mondta a hallgatók egyike. – Mondjátok el röviden.

– El kell olvasnod, itt csak a fő motívumra emlékeztetek: Matthäi rendőrfelügyelő zseniális okfejtéssel nyomozza ki, hogy ki volt a három szerencsétlen kislány gyilkosa. Ám amikor csapdát állít a gyilkosnak, a véletlen közbejön, az illető nem jelenik meg, mert közben elgázolta egy teherautó. A rendőrfelügyelő annyira szívére veszi, hogy (mint gondolja) logikája összeomlott, hogy kilép a rendőrség kötelékéből. Csak sok év után tudja meg, hogy mégis neki volt igaza, de ez már nem változtat a helyzeten.

– Nos – folytatta Csibka –, én ebből a nagyszerű munkából mindig hiányoltam valamit. Legalább pár szavas magyarázatot, hogy mi tette monomániássá Albertkét, a gyilkost, mert az, amit ő maga mondott, miszerint „égi hangot hallott”, nem elegendő magyarázat. Ezért elutaztam a svájci Churba, ahol Albertke lakott, és igyekeztem valami dokumentumot találni holmijai között. Rá is leltem valamire, ami mindenki figyelmét elkerülte. A jövendő gyilkos szeretett sakkozni. Mielőtt végképp elborult volna az elméje, ezt az állást tanulmányozta:

– A követelmény: szabadmatt három lépésben…

– De furcsa, három világos vezér van a táblán…

– Hát éppen ez volt a baj. Albertke, akiben régóta lappangott a gyilkos hajlam, áttanulmányozta, megoldotta és úgy érezte, hogy a mű mintegy jogossá teszi a beretva használatát… A megoldás ugyanis az, hogy mind a három világos vezért kiütik: 1. dxe3 (sötétnek egyszerűen nincs más lépése) Vad2! A rettentő túlerő ellenére most előbb fel kellett oldani a pattot, de úgy, hogy sötét sakkadása után a világos király is kiléphessen, meg a sötét gyalognak is legyen lépése. Nem lett volna jó például 1. – Hf2?, mert 2. exf2† Kd2 után a gyalog kénytelen lett volna meggátolni a bástyamattot. Tehát 2. exd2† Kf2 3. dxc1H! Bh1 matt.[62]

A többit tudjátok. Albertkének csak annyi maradt meg az emlékezetében, hogy pusztítani kell a nőket, mint a répát, ezt követően három piros szoknyás, szőke copfos kislányt mészárolt le. Még abban is követte a feladvány „útmutatását”, hogy a gyilkosságok színhelyéről lovon távozott. Matthäi mindenre rájött, de a teherautó gyorsabb volt…

*     *     *

– Ez a Csibka képes rá, hogy akár Az ember tragédiáját is sakkosítsa…

– Óhajod parancs – hajolt meg Csibka. – Ha nem tudnátok, Az ember tragédiája tele van sakkmotívumokkal…

Az ember tragédiájából

I. szín. 124–6. sor

… mert az végzetem,
Hogy harcaimban bukjam szüntelen,
De új erővel felkeljek megint.

D. H. Hersom
Fairy Chess Review, 1936

Matt tíz lépésben [M11]

II. szín. 169–70. sor

… miért
Épp ez tilalmas?

Dr. Meindert Niemeijer
Inspanning en ontspanning, 1969

Matt két lépésben [M12]

III. szín. 448–9. sor

Ily harcban állni száz elem között
Az elhagyatottság kínos érzetével.

Samuel Loyd
Chess Monthly, 1858

Matt három lépésben [M13]

IV. szín. 647. sor

Tudom, parancsod a pór végzete.

Alfréd Karlström
Schwalbe, 1940

Matt tizenhárom lépésben [M14]

V. szín. 1042. sor

Védjed magad, még nincsen
veszve semmi.

Ladislav Prokeš
Československy šach,
1946

Döntetlen [M15]

VI. szín. 1125–6. sor

S ha nyersz?
Lovad
Enyém.

Kirill Száricsev
1930

Világos nyer [M16]

VII. szín. 1766. sor

… én nem bírom gátolni
győzedelmem.

Thomas R. Dawson
Reading Observer, 1912

Világos fogadott, hogy ezt a játszmát elveszti.
Most lépnie kell – és kénytelen nyerni [M17]

VIII. szín. 2007-8. sor

Szégyenkezem miattad, aki a
Királynét így állítod udvarába.

Lolli

Világos nyer [M18]

IX. szín. 2149. sor

Felkeltek a királyok ellenünk…

J. van Dijk
Probleemblad, 1947

Matt két lépésben [M19]

X. szín. 2433–4. sor

Az eszmék erősbek
A rossz anyagnál.

Comins Mansfield
Schwalbe, 1956. I. díj

Matt két lépésben [M20]

XI. szín. 2764–5. sor

Paraszt, odébb! – vagy azt
hiszed talán,
Hogy még te is valami vagy.

G. Bridgwater
Chess, 1936

Matt hat lépésben [M21]

XII. szín. 3458-60. sor

Csak egy lépés az, ami hátra van,
De ezt az egy lépést ki nem tevé:
Az nem tett semmit.

J. Perkins
Chess, 1950

Matt egy lépésben [M22]

XIII. szín. 3757. sor

Vezess csak vissza…

Bakcsi György
Problem, 1971

Szabadmatt hat lépésben [M23]

XIV. szín. 3909-11. sor

Szomszédimat, igaz,
Agyonverém már mind, de hasztalan,
Mindig kerülnek újak…

Alois Johandl
Kölnische Rundschau, 1969
I. díj

Matt hét lépésben [M24]

XV. szín 4140. sor

Mondottam ember: küzdj és bízva
bízzál!

Bláthy Ottó Titusz
Dt. Wochenschach, 1927

Önmatt 342 lépésben [M25]

Az android leleplezése

– Unom már ezeket a fekete lyukakat és vörös törpéket… Gyertek inkább bridzselni…

Iks Cab kapitány mosolyogva nézett végig kártyakedvelő legénységén. Csupa remek fickó, akik sokszor megjárták már a világűrt; valamennyiükért tűzbe tette volna a kezét. Igaz, hogy még hosszú út vár rájuk, amíg elérik a Plútótól is sokezer fényévnyire levő aszteroidát. Ott kell kipróbálniuk a Föld minden eddiginél hatásosabb fegyverét, a Shinkman–Bláthy-féle hiperelhárítót. Ha a kísérlet sikerül, a Naprendszert többé nem háborgathatják azok a furcsa és javíthatatlanul ellenséges élőlények, akik a Nagy Medve spirálkarjai felől szoktak támadni és egy alkalommal már megszállták a Saturnus gyűrűjét… Igaz, egy ideje gyanúsan csendben vannak.

– Rövidesen elhagyjuk a Naprendszert – mondta a kapitány, mielőtt sor került volna az első robberre. – Néhány óra múlva már nem lesz összeköttetésünk a Földdel, végképp magunkra leszünk utalva… Na, ki oszt?

Ekkor azonban megszólalt az űrhajó gépi agyközpontja:

– Üzenet a Földről a kapitánynak… Üzenet a Földről a kapitánynak…

– Biztosan búcsúzkodni akarnak… – Iks Cab bocsánatkérő mosollyal a fülkéjébe sietett. Aztán sokáig nem volt kedve mosolyogni…

– Elsőfokú riadókészültség! – hallatszott a Földről. – Csak most fedeztük fel egy páratlan gaztett nyomait. Az űrhajó kilövőállomásától nem messze porladó csontvázat találtunk. A tüzetes analízis azt bizonyítja, hogy az ön hajójának egyik utasáról van szó, Iks Cab kapitány! A gyilkos megfeledkezett arról, hogy a hiperelhárító miatt ön és a legénység különleges kiképzésen esett át, ami átmenetileg nyomot hagyott a csontjaikban is. Bizonyosra vehető, hogy három beosztottja közül az egyiket még itt a Földön megölték, és helyét ellenséges android foglalta el. A Föld végveszélybe kerülhet, ha a hiperelhárító az ellenség kezébe kerül! A Föld végveszélybe kerülhet…

Az üzenet elhalkult, majd végképp elhallgatott, nyilván a vártnál korábban lépték át a Naprendszer külső övezetét. Iks Cab rémülten meredt maga elé. Azokban az években már tökéletes embermásolatokat tudtak készíteni, és el sem tudta képzelni, hogyan deríthetné ki, melyik embere helyébe fészkelődött az android. Talán a mindig vigyorgó Phu Josse az? Vagy a mindig panaszkodó, morgós természetű Asu Lup? Netán a mindig udvarias, készséges, de hirtelen cselekedetekre is képes Ter Bal?

Márpedig valamit tennie kell. Az android nyilván azért nem mutatta ki eddig gonosz szándékait, mert nem ismerte a hiperelhárító működési elvét, ezt kizárólag Iks Cab tudta. Nyilvánvaló, hogy megfigyeli a kísérletet, és ha már mindent tud, cselekszik, még mielőtt a Naprendszer köré vonhatnák az űrcsapdát.

Mit tehetne? Hogyan deríthetné ki, mi az, amit egy ember tud, de egy robot nem?

Megpróbálta behívni egyesével az embereit. Ugyanazokat a kérdéseket tette fel nekik, és ugyanazt a választ kapta. Mindegyikük tudta, hogy Honduras fővárosa Tegucigalpa, hogy hány szimfóniát írt Sosztakovics, és egyformán nem tudták, hogy ki ölte meg Kennedyt.

Az igazat megvallva a kapitány nem is várt mást. Három embere között eddig csak annyi különbséget fedezett fel, hogy kissé eltért a természetük, no meg a bridzstudásuk…

Apropó, bridzs… Talán a játékosságukon keresztül lehetne őket megfogni. Mint minden űrhajót, Iks Cabét is felszerelték különféle szórakoztató könyvekkel, a többi között sakk-kiadványokkal. Mi lenne, ha sakkfeladványokat adna feladatul? Erre igazán nem készíthették fel az ügynöküket azok ott a Nagy Medvében…

Látszólag teljesen nyugodtan, vidáman tért vissza a legénységhez:

– Képzeljétek, azt az utasítást kaptam, hogy egy kicsit vizsgáztassalak le benneteket. Mint tudjátok, a Chessy bolygóra tett expedíció óta a Világűrparancsnokság rendelete értelmében az űrhajósoknak megfelelő sakktudásra kell szert tenniük. Nos, ezt fogom ellenőrizni, kisebb verseny keretében. Aki a legjobb lesz közületek, az a Földre való visszatérés után két hetet tölthet államköltségen a szentendrei Skanzenben… A fülkétekben rövidesen megjelenik a képernyőn az első sakkfeladvány, igyekezzetek…

Az első állás nem volt nehéz:

Iks Cabnak nem kellett sokáig várakoznia a kétlépéses mattfeladvány megfejtésére. Phu Jossénak 7 perc kellett hozzá, Ter Balnak 8, Asu Lupnak 9. A feladványt pedig mindhárman szellemesnek tartották. A kulcslépés, 1. Bc6! után fenyeget 2. Bd6 matt. Sötét nyolcféleképp védekezhet, mire világos rendre olyan bábbal mattol, mint amilyennel sötét a fenyegetést védte. Vagyis 1. – Fxc6, Bb6, Bd8, Hgxf8 (He7), Hhxf8, exd4, e4, b3 után 2. Fxc6, Bc5, Bxd8, He7 (x), Hf6, e4, dxe4, c4 matt következik.

A kapitány savanyú képpel hallgatta a lelkes, szakszerű magyarázatokat. Első reménye, hogy az android talán nincs felkészítve a sakkra, dugába dőlt.

– Fiúk, ez még semmi – mondta –, most jóval nehezebb következik. Mit szólnátok egy 39 lépéses mattfeladványhoz?

– Remek szórakozás lesz! – kacarászott Phu Josse.

– Minek ez a marhaság? – dörmögte Asu Lup.

– Tőlem … – tárta szét kezét Ter Bal.

Ez a feladvány, az ősidők egyik remeke, már jóval több időt követelt meg. Elsőként Asu Lup jelentkezett 65 perces eredménnyel, aztán Ter Bal 70 perccel, végül Phu Josse 75-tel. De lényegében most sem volt eltérés közöttük. Szinte kórusban fújták:

– Először a b5 gyalogot kell lenyerni, tehát 1. Vc1† 2. Vf4† 3. Vg4† 4. Vg3† 5. Vc3† 6. Ve5† 7. Ve6† 8. Vd6† 9. Vc5† 10. Vxb5†. Ezzel el is jutottunk az első felvonás végére, most elmegyünk a h2 gyalogért 11. Vc5† 12. Vd6† 13. Ve6† 14. Ve5† 15. Vc3† 16. Vg3† 17. Vg4† 18. Vf4† 19. Vc1† 20. Vb1† 21. Vc2† 22. Vxh2†. Ezzel eljutottunk a második felvonás végére, a vezér pedig az ismert kacskaringós úton visszasétál d6-ra: 23. Vc2† 24. Vb1† 25. Vc1† 26. Vf4† 27. Vg4† 28. Vg3† 29. Vc3† 30. Ve5† 31. Vc6† 32. Vd6† 33. Vd7† 34. Bxh8 Vb7! (ez húzza a legtovább) 35. Vxd8† Ka7 36. Vxa5† Va6 37. Bh7† Kb8 38. Vxa6 és 39. Vb7† és matt.

Ezután azonban összevitatkoztak. Ter Bal és Asu Lup erősítgette, hogy semmi értelme a sötét király kényszerlépéseit is leírni, Phu Josse viszont kijelentette, hogy csak azért végzett öt perccel később, mert többet körmölt. A kapitány csak azzal tudta szétválasztani őket, hogy kivillantotta fülkéjükben a következő feladványt. Az egyforma eredmények után csak a szokatlan követelményben bízott (szabadmatt hét lépésben):

Iks Cab most sem kapott értékelhető eredményt. Mindhárman félórán belül fejtették a szabadmattot is.

– Csak addig volt nehéz, amíg rájöttem, hogy nem szabad vezért bevinni – mosolygott Phu Josse.

– Nem rossz – mondta Asu Lup.

Ter Bal a megoldás közlésére szorítkozott: 1. Kb7 a8B! 2. a3 Bf8 3. a2 Bxf5 4. Ka8 Bf6 5. Hb7 Bxc6 6. a1B† Bc1 7. Ba7 Bc8 matt.

Iks Cabnak pedig eszébe jutott, hogy a Nemzetközi Sakkszövetség már csaknem ötszáz éve eltörölte a szabadmattal, önmattal és tündérfeladványokkal kapcsolatos előítéleteket, kijelentve, hogy a sakkszerzés minden ágazata egyenrangú, egyik sem követelhet magának elsőbbséget a másikkal szemben. Nem csoda, hogy a legénység szabadmattból is felkészült. De talán egy különleges feltétel:

– Távlépő önmatt négy lépésben! – hirdette meg a következő feladatot.

Ezúttal volt egy kis csapda a dologban, és a kapitány remélte, hogy valaki beleesik. De nem…

– Két egybevágó változata van – dörmögte Asu Lup.

– A megoldás 1. Ff3 – közölte Ter Bal –, amire a sötét vezérnek két lépése lehet. 1. – Va1-re 2. Fd1 Va8 3. Fa4 Vh8 4. Fe8 Vh1 önmatt következik, 1. – Vh8-ra pedig 2. Fh5 Va8 3. Fe8 Va1 4. Fa4 Vh1, kétféle körbenjárással a legszélső vonalakon.

– Olyan izgis, játsszuk ezt hazafelé is – kotnyeleskedett Phu Josse.

A fejtési idők pedig kétségbeejtően egyformák voltak: 11 perc, 12 perc és 12,5 perc…

Iks Cab már arra gondolt, hogy önmagával együtt felrobbantja az űrhajót– csak így mentheti meg a Földet. Leírta, összevetette a fejtési időket, végiggondolta, mit is beszéltek a legénység tagjai… És ekkor hirtelen belévillant valami. Megértette, hogy mind ez idáig téves úton járt, és azt is tudta, hogy a következő, utolsó feladvány után mindenre fény derül…

– Végezetül még egy háromlépéses mattfeladvány…

– Komolytalan – modta Ter Bal.

A kapitány mintegy mellékesen hozzátette:

– Van benne egy kis szélhámosság is…

És mintha az egyik fejtő arcán felvillant volna valami bizonytalanság… Iks Cab hosszú idő után újra reménykedni kezdett.

A legénység két tagja néhány perc múlva visszatért a megoldással, mindketten nevettek. Ám a harmadikra várni kellett. Eltelt egy óra, majd a második, és amikor Ter Bal kezét széttárva, tanácstalanul kilépett a fülkéjéből, pillanatok alatt lefegyverezték a gonosz szándékú androidot, az igazi Ter Bal könyörtelen gyilkosát.

– Nyomorult alacsonyabb rendű lények – sziszegte a leleplezett gonosztevő – undorító játékotoknak semmiféle megfejtése nincs, és nem is lehet. Bennem a legmodernebb számítógép működik…

– Nos, akkor hallgasd meg pusztulásod előtt egy „alacsonyabb rendű lény” magyarázatát – felelte neki Iks Cab. – Társaid, igazi emberek, éppen azzal kerekedtek föléd, hogy érezni, gondolkodni, játszani képesek. Ők pillanatok alatt rájöttek, hogy a helyes megoldás 1. d8K! (vagyis még egy világos királyt kell felvenni). Ezért nem győzhettek le bennünket soha, mert az emberi fantázia korlátlan!

Elhangzott a parancs:

– A Világűrparancsnokság nevében elrendelem a Ter Bal néven közénk furakodott android megsemmisítését!

Így menekült meg a Naprendszer a pusztulástól – és így született meg az a rendelkezés, amely szerint a sakkszerzés ezentúl alapsportágnak számít az űrhajósok felkészítésében…

(A történetünkben szereplő feladványok szerzői:

I. Benedek Attila. Vízügyi SC kétlépéses mattfeladvány-témaversenye, 1981. I. díj.

II. Dr. Bláthy Ottó Titusz. Hitelsport, 1925.

III. Dr. Bebesi Gyula és Kardos Tivadar. The Problemist 1979–80. évi versenye, III. díj.

IV. Bror Larsson. Svéd Sakkszövetség versenye, 1927. II. díj.

V. Dr. Emil Palkoska. The Leader, 1903.)

Lábjegyzetek

[1] A feladvány szerzője Paul Wenman (Problems and Puzzles, 1942).

[2] Ha a feladvány megoldása a szövegben nem szerepel, hátul, a Megfejtések között találja meg az olvasó.

[3] A feladvány Knud Hannemann műve, és eredetileg az 1927-ben a londoni sakkolimpián szerepelt dán csapat névbetűit kívánta ábrázolni. A csapat tagjait így hívták: Ruben, Andersen, Norman-Hansen és Krause.

[4] A feladvány szerzője Thomas Rainer Dawson (Bolton Football Field, 1911).

[5] A feladvány szerzője Wolfgang Pauly (Pittsburgh Gazette Times, 1912).

[6] A feladvány szerzője dr. Karl Fabel (Deutsche Schachblätter, 1951).

[7] A feladvány szerzője Benkő Pál (Magyar Sakkélet, 1970. I. Díj).

[8] A feladvány szerzője C. Bayer (Era, 1856). A kortársaknak annyira tetszett, hogy „halhatatlan feladványnak” nevezték.

[9] A feladvány szerzője Wolfgang Pauly (Deutsche Schachblätter, 1924).

[10] A feladvány szerzője Eugene Cook (Frank Leslie's Illustrated Newspaper, 1858).

[11] A két feladvány szerzője Tom Sweeney. A T betű a Beauty is where you find it című könyvben jelent meg először 1972-ben, az N a L'Italia Scacchistica című lapban látott napvilágot 1962-ben.

[12] Az ikerfeladvány (az alapállásban természetesen „normális”huszár áll g2-n) Bakcsi György munkája, könyvünkben jelenik meg először.

[13] A feladvány szerzője Georg Ernst (Deutsches Wochenschach, 1919).

[14] A feladvány szerzője Thomas Rainer Dawson (Fairy Chess Review, 1937).

[15] A feladvány szerzője dr. Adolf Krämer (Schwalbe, 1929).

[16] A feladvány szerzője F. Mendes de Moraes (Miscellanea Recreativa, 1929).

[17] A feladvány dr. Hans Staudte műve (Frankfurter Notizen, 1965).

[18] A feladvány szerzője Helmut Rössler (Die Rheinpfalz, 1951).

[19] A feladvány szerzője Schneider Vilmos (Probleemblad, 1970, II. díj).

[20] A feladvány szerzője Benedek Attila (Die Schwalbe, 1976).

[21] A feladvány szerzője Herbert Grasemann (Weltspiegel, 1947).

[22] A feladvány szerzője Kardos Tivadar (Karácsonyi lap, 1982).

[23] A feladvány szerzője Kardos Tivadar (BTSB versenye, 1956, I. díj).

[24] A feladvány szerzője B. Szkvorcov („64”, 1977).

[25] Az ikerfeladvány szerzője Bakcsi György (III. FIDE-verseny, 1962. II. díj).

[26] Sherlock Holmes, mint mindig, ezúttal is látnoknak bizonyult. Reynolds és társai 1963. augusztus 8-án éppen így rabolták ki a postavonatot…

[27] A feladványt Leonyid Kubbel készítette és I. díjat nyert az Il Problem nevű olasz feladványlap 1933. évi versenyén

[28] A feladvány szerzője Jean Bertin (Histoires extraordinaires, 1981).

[29] A feladvány szerzője dr. Moriz Henneberger (Die Schwalbe, 1952).

[30] A feladvány szerzője Bakcsi György (Rokada, 1980).

[31] A feladvány szerzője G. J. Diephuizen, jr. (Sissa, 1868).

[32] A feladvány a dán Knud Harald Hannemann műve, és 1921-ben jelent meg a Skakbladetben.

[33] A feladvány szerzője Anthony Taffs (Chess Cabala, 1981).

[34] A feladvány szerzője dr. Karl Fabel (Die Sohwalbe, 1941). Felhívjuk olvasóink figyelmét “Az ember tragédiájából” című fejezet III. színére is…

[35] A feladvány Bakcsi György munkája.

[36] A tréfás feladvány lelőhelye: A. Karpov-Je. Gik: Sahmatnij kaleidoszkop. Moszkva, 1981. 77. o. (A szerző neve nincs megadva.)

[37] Ez a tanulmány ősrégi tanpélda, már az arabok is ismerték. Számos változata van.

[38] A tanulmány 1930-ban jelent meg ebben a formában az American Chess Bulletinben, mint „oktató anyag”; szerzője ismeretlen.

[39] A remek, modern feladvány szerzője Jacob Mintz (Springaren, 1982). Az utolsó állás persze már csak Csibka „kiegészítése”.

[40] A feladvány szerzője Bakcsi György (Schach-Echo, 1978. II. félév, I. díj).

[41] A feladvány szerzője Bakcsi György (Szovjet Központi Sakk-klub bulletinje, 1976).

[42] A feladvány szerzője A. Moseley, műve I. díjat nyert a Northern Whig nevű lap 1912. évi versenyén.

[43] A feladvány szerzője Bakcsi György (Probleemblad, 1982).

[44] A feladvány szerzője F. Benko (Loyd-emlékverseny, 1961. Különdíj).

[45] A feladvány szerzője Karl Janisch (Sonntagsblätter, 1861).

[46] A feladvány szerzője Cyril Kipping (Manchester City News, 1911).

[47] A feladvány szerzője Jurij Szeljavkin („64”, 1973, 4. dicséret).

[48] A feladvány szerzője John Seilberger (GCCPC, 1920. 2. elismerés).

[49] A feladvány szerzője Comins Mansfield (The Problemist, 1972).

[50] A feladvány szerzője dr. Werner Speckmann (Schwalbe, 61. témaverseny, I. díj).

[51] A feladvány szerzője K. Müller-Rehm (Schach-Echo, 1970. II. díj).

[52] A feladvány szerzője Eeltje Visserman (Probleemblad, 1972).

[53] A sakkfeladvány szerzője Benedek Attila (Füles, 1973).

[54] A feladvány szerzője Szabó Tibor (Magyar Sakkélet, 1983. III. díj).

[55] A feladvány szerzője Wolfgang Pauly (Schweizerische Schachzeitung, 1922).

[56] A döntetlen követelményű tanulmány szerzője Jan Rusinek (Sahmati v SZSZSZR, 1975. I. díj)

[57] A feladvány szerzője Lev Losinszkij (Sahmati v SZSZSZR, 1936. I. díj)

[58] Az ikerfeladvány Samuel Loyd műve. Az „igazi” megoldást 1887-ben tette közzé a Toledo Blade-ben, a „téves” állás pedig a New York Starban jelent meg 1890-ben.

[59] A feladvány szerzője Benkő Pál (Schwalbe, 1974), követelménye: szabadmatt két lépésben (2 ikermegfejtéssel, duplex).

[60] A feladvány G. G. Nasra munkája (Greetings from Egypt, 1939).

[61] A feladvány Gerhard Latzel munkája (Nationalzeitung, 1937).

[62] A feladvány szerzője dr. Elekes Dezső (Budapesti Sakkújság, 1934).

MEGFEJTÉSEK

[M1] (Babson stb.): A) 1. Vd7† B) 1. Bd8 C) 1. Kb2 D) 1. Bxd6† E) 1. Vxe7 F) 1. Bxf8 G) 1. Fd1 H) 1. Bg2, 7. sor: 1. Vc5.

[M2] (Szöghy József): Kc6-a8 1. Kb6 — Kd6-d8 1. Hc5 — Kh8-e8 1. He5 — Kh6-f6 1. Vh8 — Kd5-h5 1. Vf5 — Kh4-f3 1. g4 — Ke1-h2 1. Fh3 — Kb2-d1 1. Va6 — Kf2-c3 1. Vh1 — Ka5-a2 1. Vd4 — Kc5-b7 1. Ve8.

[M3] (Laborczi Zoltán): A) I. 1. Vxg8 Ke7 2. Vh7 Hd6 m. II. 1. Hxe8 Kxf7 2. Hc7 He7 m. B) I. 1. Fxe6 Fd8 2. Fd7 He7 m. II. 1. Hxf6 Fc8 2. Hd7 Fb7 m. C) I. 1. fxe3 Kg2 2. e2 Fd6 m. II. 1. fxg3 Ke2 2. g2 Hc2 m. D) I. 1. Bbl Hf1 2. exf1H Hd3 m. II. 1. Fb1 Hd1 2. exd1H Hb3 m.

[M4] (Benkő Pál): az első S-betű megfejtése 1. Bf3! Ke5 2. Hd3† Ke4 3. Fd5 m.; a másodiké 1. Kc6! Kxc3 2. Hc4 Kb4 3. Fa5 m. vagy 2. — Kd4 3. Fe5 m.

[M5] (Samuel Loyd): 1. h1-re 2. e3-ra 3. a8-ra 4. g7-re vagy b2-re.

[M6] (dr. Bán Jenő):
A 1 — 1. Kg8 Bf4 2. Bh7 Bf8
A 2 — 1. Kg8 Hg5 2. Bg7 Be8
A 3 — 1. Ka8 Hc5 2. Ba7 Be8
A 4 — 1. Be8 Hc5 2. Ba8 Bb7
A 5 — 1. Ka6 Hc7† 2. Ka5 Bb5
A 6 — 1. Ba2 Be4 2. Bf2 Hg5
A 7 — 1. Ba2 Hf4 2. Bf2 Bb3
A 8 — 1. Bg4 Be2 2. Bg3 Hd4
A 9 — 1. Ba8 Ke5 2. Be8 Bb7
A 10 — 1. Bb4 Hd4 2. Ka4 Ba2
A 11 — 1. Ba1 Hc5 2. Ba2 Bb3
A 12 — 1. Kc8 Bd2 2. Bb7 Bbd8
A 13 — 1. Bc1 Bb4 2. Bc6 Bd4
A 14 — 1. Bc1 He5 2. Bc5 Bd2
A 15 — 1. Be1 Hc5 2. Be5 Bd2
A 16 — 1. Bg1 He5 2. Bg5 Bh2
A 17 — 1. Bg1 Bb6 2. Bg5 Hf4
A 18 — 1. Bg1 Bb4 2. Bg6 Bh4
A 19 — 1. Bg1 Bb6 2. Bg5 Bh6
A 20 — 1. Bb6 Bg2 2. Bh6 Hg7
A 21 — 1. Bb7 Kg4 2. Bf7 Bh6
A 22 — 1. Bb8 Bg2 2. Bh8 Bg7
A 23 — 1. Bg1 Bb6 2. Bg8 Bh6
A 24 — 1. Bd1 Kg4 2. Bd5 Be3
A 25 — 1. Bb2 Hd4 2. Bd2 Bb1
A 26 — 1. Ke1 Bb2 2. Bd1 Be2
A 27 — 1. Be1 Bb5 2. Be3 Bf5
A 28 — 1. Bg5 Kg2 2. Kg4 Bb4
A 29 — 1. Bg7 Hf5 2. Bc7 Bb8
A 30 — 1. Bg7 Hh5 2. Bh7 Bb8
A 31 — 1. Bg7 Bg3 2. Bh7 Bg8
A 32 — 1. Bg5 Kh2 2. Kh4 Bh3

B 1 — 1. Bg6 Kd6 2. Kf6 Bf4
B 2 — 1. Bd8 Bg4 2. Be8 Bg7
B 3 — 1. Bc6 Kf6 2. Kd6 Bd4
B 4 — 1. Bf8 Bc4 2. Be8 Bc7
B 5 — 1. Ka3 Hc5 2. Bb2 Ba4
B 6 — 1. Ka1 Hd3 2. Ba2 Be1
B 7 — 1. Kb1 Hb4 2. Bb2 Be1
B 8 — 1. Bh2 Hf6 2. Bh6 Bg4
B 9 — 1. Kh1 Hf4 2. Bh2 Be1
B 10 — 1. Bf1 Hf4 2. Bh1 Bg2
B 11 — 1. Kh1 He2 2. Bh2 Bg1
B 12 — 1. Bg2 Kf4 2. Kh3 Bh6
B 13 — 1. Bg4 He2 2. Bg2 Bh6
B 14 — 1. Bf4 Bd6 2. Bf2 Bd1
B 15 — 1. Bf4 Ba2 2. Bf1 Be2
B 16 — 1. Bc2 He4 2. Be2 Ba1
B 17 — 1. Bc3 Hc4 2. Bc2 Ba1
B 18 — 1. Bb4 Ke6 2. Bb6 Bc3
B 19 — 1. Bb4 Ba4 2. Bb6 Bc4
B 20 — 1. Bc6 Bb3† 2. Kc5 Bb5
B 21 — 1. Bc5 Bc3 2. Ba5 Bc4
B 22 — 1. Bc5 Hb7 2. Bb5 Bf4
B 23 — 1. Ba8 Bf5 2. Ba4 Bb5
B 24 — 1. Ba8 Bf7† 2. Kb8 Bb7
B 25 — 1. Bb8† Ka3 2. Bb5 Hc4
B 26 — 1. Ba8 Bb6 2. Ba6 Bb5
B 27 — 1. Bg8 He4 2. Bg4 Bh6
B 28 — 1. Be8 Kc2 2. Bc5 Bf4
B 29 — 1. Be8 Kb3 2. Be3 Bd6
B 30 — 1. Bf7 Hd5 2. Bd7 Bf8
B 31 — 1. Bf7 Hb5 2. Bb7 Bf8
B 32 — 1. Ka8 Hb5 2. Bb8 Ba7

[M7] (D. H. Hersom): a tizenkét egymást követő matt Hg6, Fxd6, Hxc4, cxd4, d4, d4, Bxd5, gxf4, f4, f4, Bxf5, Vxe4.

[M8] (Hansjörg Schiegl): a8B nélkül 1. dxc8H, a6F nélkül 1. Hxb7, b7G nélkül 1. Vc6, b4F nélkül 1. Vxb4, d5G nélkül 1. Hc4, e8H nélkül 1. Fxc7, e7G nélkül 1. Bgxg2, f7G nélkül 1. Be6, f6G nélkül 1. Bxg6, g7B nélkül 1. Hxf7, g6G nélkül 1. Hf5, g2V nélkül 1. Vxd5, h8B nélkül 1. dxe8H m. Ha a világos bábokat vesszük le: d7G nélkül 1. Vd7, d8F nélkül 1. d8V m.

[M9] (I. C. Campbell): 1. Fd2 2. Fa5 3. b4 után — bármit lép is közben sötét, bármelyik gyalogját változtatja vezérré — világos feloldhatatlan pattállásba kerül.

[M10] (Erkki Wirtanen): világos mattol: 1. g1F d8H 2. Fb6 Hc6 m.; sötét mattol: 1. d8B Fd1 2. Bd2 g1V m.

[M11] (Az ember tragédiájából, I.) 1. h8H! e3 2. Hg6 fxg6 3. f7 g5 4. f8H! g4 5. He6 dxe6 6. d7 e5 7. d8H! e4 8. Hc6 bxc6 9. b7 c5 10. b8H m.

[M12] (Az ember tragédiájából, II.) 1. Vh4! A szimmetrikus 1. Vb4? nem jó, mert 1. — fxe6 után nincs matt.

[M13] (Az ember tragédiájából, III.) 1. d4! Kg4 2. e4†; 1. — Kh5 2. Vd3.

[M14] (Az ember tragédiájából, IV.) 1. Ba2! Fh2 2. Fxb6† Kb8 3. Fa7† Ka8 4. Fxc5† Kb8 5. Fa7† Ka8 6. Fxd4† Kb8 7. Fa7† Ka8 8. Fxe3† Kb8 9. Fa7† Ka8 10. Fxf2† Kb8 11. Fa7† Ka8 12. Fg1† Kb8 13. Fxh2 m.

[M15] (Az ember tragédiájából, V.) 1. Kg2 (fenyeget a huszár ellépése) I. — Fa6 2. Hb6! Fb7† 3. Kf1! Fxb6 4. a8V Fxa8 és világos pattban áll.

[M16] (Az ember tragédiájából, VI.) 1. He5! Kg7 2. Fd8! Kf8 3. Kf2 Ke8 4. Fa5! Ke7 5. Ke3 Kd6 6. Kd4! Ke7 (6. — Hc7 7. Fb4 m.) 7. Kc5 és 8. Kc6 után sötét elveszti huszárját.

[M17] (Az ember tragédiájából, VII.) Következik 1. g7† Vxg7 2. hxg7 m.

[M18] (Az ember tragédiájából, VIII.) 1. Kb6 Kb2 2. Kc5† Kc2 3. Vg2† Kb1 4. Kb4! a1V 5. Kb3 Vf6 6. Vc2† Ka1 7. Va2 m.

[M19] (Az ember tragédiájából, IX.) 1. Be3! h2 után 2. Hf6 mind a tíz sötét királynak mattot ad.

[M20] (Az ember tragédiájából, X.) Nem jó 1. g4? (fenyeget 2. Vd1 és 2. Vxe4 m.) 1. — Hxf2! miatt, sem 1. g3? (fenyeget 2. Ve3 és 2. Fxb3 m.) 1. — Hc2! miatt, sem 1. f4? (fenyeget 2. Vxe4 és 2. Fxb3 m.) 1. — e3! miatt. Egyedül 1. f3! vezet eredményre (fenyeget 2. Vd1 és 2. Ve3 m.) A feladvány több témát egyesít: két világos gyalog négy lehetséges lépése közül csak az egyik jó; szabad hely mellett bemutatja a Nowotny-témát ciklikus formában, ehhez sötét részéről az ún. orgonasíp-motívum járul.

[M21] (Az ember tragédiájából, XI.) 1. Fb1 b2 2. Ba2 b3 3. Ba3 b4 4. Ba4 b5 5. Ba6 b6 6. Fe4 m.

[M22] (Az ember tragédiájából, XII.) Az állás elemzéséből kitűnik, hogy sötét utolsó lépése kizárólag d7—d5 lehetett. A megoldás tehát 1. cxd6 e. p. matt!

[M23] (Az ember tragédiájából, XIII.) 1. d3 He5 2. d2 Hd3 3. d1V† Hc1 4. Vh5 Hd3 5. Kh8 He5 6. Vh7 Hf7 m.

[M24] (Az ember tragédiájából, XIV.) 1. Hb5 Kxb5 2. Hd4† Ka6 3. Hb5 Kxb5 4. Fd7† Ka6 5. Fb5† Kxb5 6. Vd7† Ka6 7. Vd3 m.

[M25] (Az ember tragédiájából, XV.) 1. c4† 2—6. Vd2xd1-b3-d3-e3 7. Hd2 8. Hf1 9—13. Ve4-f4-f5-g5-g6 14. Fh6 15. Vxh6 16—21. Vg6-g5-f5-f4-e4-e3 22. Hd2 23. He4 24—28. Vd3-d2-d1-d3-d4 29. Hc3 30. Hxb5 31. Hc3 32. He4 33—37. Vd3-c3-b3-d3-e3 38. Hd2 39. Hf1 40. Vd3 41. Vd2 42. Vd1 43—51. Vd3-d4-e4-e5-f5-f6-g6-g7-xb7 52—62. Vh7-h6-g6-g5-f5-f4-e4-e3-d3-d2-d1 63. g4! Kb2 64—82. azonos a 44—62. lépésekkel 83. Kf8 103. Ke8 123. Kd8 143. Kc8 Kb2 163. Kb8 Kb2 183. Ka7 203. Kxa6 223. Ka7 243. a6 263. Kb8 Kb2! 283. a7 303. a8V 304. Vd4 305. Vb7 306. Vh7 307. Vh6 308. Vd1 309. Ka7 310. Vf6 311. Vb3 312. Vf5 313. Vf4 314. Vd1 315. Ka6 316. Ve5 317. Vb3 318. Ve4 319. Ve3 320. Vd1 321. Ka5 Kb2 322. Ved4 323. Kb4 Vg1! 324. Vb3 325. Vdd3 326. Ve3 327. Hd2 328. He4 329. Ved3 330. Vd2 331. Vdd1 Vxd1 332. Vxd1 333. Vd3 334. Vd4 335. Hc3 336. Hb5 337. Vd3 338. Vc3 339. Vb3 340. Vd1 341. Hxa3 342. Vd2 Fxd2 matt. Ez a jelenleg létező leghosszabb megoldású feladvány. (Nem írtuk le sötét kényszerlépéseit, nem ismételtük a tempónyerő manővert és nem jeleztük a sakkadást.)

Tartalom

MINDENKINEK (Benedek Attila)

ELŐJÁTÉK

EN PASSANT FELÜGYELŐ KALANDJAI

A felügyelő álmatlan éjszkája

A titokzatos üzenet

Revolver a sakktáblán

A széf kombinációja

En Passant felügyelő tévedése

A New York-i rém

A Rableau család pusztulása

Keresik a kémet

Az áruló betűk

Hová tűntek a gyémántok?

A tolvajkirály lebukása

A MacGebedek végzete

Az Európa Kupa viharos döntője

A milliomoslány elrablása

Kilenc kicsi néger

Az árulkodó sakktábla

A francia kapcsolat

Az ismeretlen gázolók

Harc a Vörös Brigádokkal

Rosa Staccato szökése

Hová lett a pártkassza?

Melyiket vágjam?

SERLOCK HOLMES KALANDJAI

A bujkáló rém

Az évszázad bűnténye

Segítség, befalaztak!

Az etruszk szarkofág titka

Az arzénes feladvány

A Mato Grosso titka

A kotta kincse

Lord Rockfort rejtélyes eltűnése

Így maradtunk le a Titanicról

Holmes és a világháború

Sherlock Holmes nagy szerelme

EGY KIS TÖRTÉNELEM

Nagy Sándor Gaugamélánál

Krőzus tönkremegy

Horatiusok és Curiatiusok

Mucius Scaevola

Ki árulta el Caligulát?

„E jelben győzni fogsz!”

Az áthoszi nőtilalom

Szvatopluk és a fehér ló

Canossa-járás

A királynőt megölni nem kell

Szultán a vasketrecben

A török áfium

A bosworth-i csata

Kolumbus feladványa

A Borgiák végnapjai

Rettenetes Iván és a sakk

VIII. Henrik magánélete

Így veszett el Szilézia

Miből lesz a palotaforradalom?

Ezért adták fel Moszkvát

Így fedezték fel a Neptunust

Nagy csaták emlékére

EGY KIS IRODALOM

Tantalosz kínjai

Amibe Hamlet belebolondult

Matt kapitány gyermekei

Így lett dr. Jekyllből Mr. Hyde

Ami a Pendragon-legendából kimaradt

Faljáró sakkfigurák

Epilógus Dürrenmatthoz

Az ember tragédiájából

Az android leleplezése

LÁBJEGYZETEK

MEGFEJTÉSEK